81 



znatni pretstavnik staroga vitalizma bio je poznati morfolog i 

 fiziolog Johannes Müller, koji Je naučao, da postoji posebna ži- 

 votna snaga, koju bi se moglo čak i kvantitativno odrediti. 

 Takvu nauku većina modernih vitalista (neovitalista) zabacuje. 

 Zanimljivo je kako H. Driesch, jedan od najkritičnijih neovitalista, 

 sudi propasti paleovitahzma. On kaže, da paleovitalizam nije 

 propao poradi toga, što su ga protivnici dokazima ušutkali (borba 

 protiv vitalizma nije nikada bila vrlo oštra), nego obrnuto poradi 

 toga, što je paleovitalizam bio slabo kritiziran, pa se je uvuklo u nj 

 štošta, što ga je i do propasti dovelo t. j. on je sam od sebe 

 propao. U to je doba pozitivni rad u biologiji vrlo napredovao 

 i iznio vrlo mnogo novih problema, koji dijelom ni sada nijesu 

 riješeni, a ti su pored ostaloga sobom donijeli preporođeni vila- 

 lizaiii. Stari vitalizam je bilo teško kritizirati, jer nije ništa do- 

 kazivao, nego samo pomišljao i tvrdio. Samo u jednu ruku je pa- 

 leovitalizam imao pravo, što je, suprostavivši se skrajnim meha- 

 nistima, organizme za nešta osobitoga držao i trudio se orga- 

 nizme i s drugoga gledišta razumjeti (dakako na svoj način). Stari 

 vitalizam je stajao u uskoj svezi s prirodnom filozofijom (Natur- 

 philosophie) svojega vremena (Oken, Reil, Treviranus). 



Prije nego pređemo na moderni ili neovitalizam (a prikaz 

 ■ovoga i jest svrha ovoga članka) potrebno je i s drugih gle- 

 dišta situacije posmolriti. u kojima je neovitalizam nastupio. 



Usavršavanjem instrumenata dana je bila mogućnost životnu 

 tvar (plazmu) i u moifološkom pogledu potanje istražiti. To je do- 

 nekle uspijevalo, ali nije zadovoljilo; htjelo se najedanput sve. Teo- 

 retska se fizika bori s pojmovima atoma i molekula i daleko je 

 •od toga, da taj problem riješi ; teoretska kemija s druge strane 

 nije na čistu s mnogim rekao bi elementarnim pojmovima (n. pr. 

 o afinitetu), a obe su anorganske prirodne nauke. Kud i kamo 

 više nego sve to htjeli bi mnogi biolozi, htjeli bi na sploh 

 život da razumiju, htjeli bi pod rnikroskopom otkriti građu 

 plazme, pa da i funkciju odma razumiju i svedu na anorganske 

 elemente. Kad to ne uspije, onda ili izgrađuju sasvim fantastične 

 i hipotetične mehanistične teorije ili pak kažu, da se to uopće 

 na taj način ne da razumjeti, daje uzaludan posao kušatiž ivotnu 

 tvar na način kemičkoga spoja analizirati, da je to poseban, 

 autonomni teritorij i da je tu druga metoda potrebna. Takav 

 spor je nastao pri analizi strukture i građe plazme, pri analizi 



6 



