84 



Weismannova opovrgnuta — ali ništa više. U jednom slučaju, 

 kad su sve stanice (blastomere) ostale na skupu (pri normalnom 

 razvoju) postao je iz svake samo njezinom mjestu u cjelini odgo- 

 varajući dio, a u drugom, kad je po jedna (ili sve, to je svejedno) 

 od prvih 2, 4, 8 stanica izolirana, postao je iz svake po čitav orga- 

 nizam. To je svakako vrlo važna činjenica, ali nije manje ne- 

 razumljiva nego razvoj uopće. Driesch, a i drugi, tumačili su 

 to tako (odnosno opisali, što isto znači), da svaki dio zametka 

 ima u sebi mogućnost čitav organizam razviti, ali da pod utjecajem 

 cjelosti razvija samo njemu odgovarajući dio. Taj utjecaj nazvan 

 je i formativni podražaj, a jaje harmonički-ekvipotencijalni sistem. 



U to vrijeme je Driesch sam zastupao mišljenje, da živa tvar 

 (plazma) ima vrlo kompliciranu mašinsku strukturu (kao n. pr. i 

 Weismann, Roux etc.) i da se na njoj odigravaju kemičko-fizički 

 procesi ; da se pomoću obojega život može razumjeti. Na tom te- 

 melju je on i razvoj tumačio (mašinska teorija) i to na jednosta- 

 vniji način nego Weismann: on nije ni one vrlo komplicirane 

 strukture trebao, nego samo formativnih podražaja, koje bi stanovitim 

 redom razvoj izazvale. Slično je mišljenje u isto vrijeme i Herbst 

 zastupao. Međutim je Driesch malo godina iza toga (1898.) „uvidio", 

 da on sa fiziološkim podražajima nemože izaći na kraj, da se meha- 

 nistički, mašinski nemože razvoj rastumačiti i on je postao vitalist. 

 Driesch je naime na tu mašinsku teoriju stavljao tako specijalna pi- 

 tanja, na koja mu apsolutno nije mogla iscrpno odgovoriti, a poslije 

 je stavljao takva pitanja, za koja je znao, da mu se neće odgovoriti 

 i onda je tu teoriju svečano odbacio i proglasio životne procese 

 autonomnima. Driesch je posve promijenio svoju metodu, ali mjesto, 

 da je staroj metodi (koju je poslije i dogmatičkom nazvao) pri- 

 znao pravo na opstanak i jednostavno rekao, da se život sa dvih 

 (valjda i više) stanovišta može izučavati, on je išao i ide za tim, 

 da dokaže, što mu po priznanju i samoga njega a i drugih vita- 

 lista (n. pr. K. C. Schneider) nije uspjelo, kako je samo njegova 

 (nu ne svaka vitalistička) nauka prava i svrsi odgovarajuća, a 

 ovamo ni on sam nije sa svojom naukom na čistu. Sa svoga 

 nejasnoga stanovišta (protiv toga, što je on posebno stanovište 

 zauzeo ne treba niko ništa da ima) hoće Driesch da odredi 

 djelokrug biologije i time djeluje štetno (zabacivanje descendentne 

 nauke). 



Što stavlja Driesch na mjesto kombinacije ih posljedice ke- 



