87 



tanje o psihi, onda su vitalisti ; to je najudobnije, ali konsekventnije 

 je za sve biti vitalist. Svaki vitalist zabacuje nauk o psihotizićkom 

 paralelizmu, što iz prirode vitalizma slijedi. Driesch je kao i neki 

 moderni psiholozi n. p. V. Busse, Hartmann, za psihofizički kau- 

 zalitet, ali se o tome pitanju, premda je za svaku nauku života 

 tako važno, do sada samo djelomično izrazio. Psihu navodi 

 Driesch pod imenom „psihoid" kao jednu vrstu entelehije. 



Ü kratko mogli bi konačno Drieschovo mišljenje ovako 

 karakterizirati: Driesch ne nastavlja posao paleovitalista. On ne 

 uzima posebne vitalne energije, koja bi bila anorganskim ener- 

 gijama analogna. Život je sasvim samostalan, autonoman fenomen, 

 a takvim ga čini entelehija, koju mi doduše samo iz njezina 

 djelovanja na tvari poznajemo; ona djeluje posredstvom energija 

 na životnu tvar (kemizam) upravljajući je svrsishodno. Entelehija 

 je prirodni faktor, konstanta, kao što su druge općenite prirodne 

 konstante (n. p. spec. toplina). Do pojma entelehije došao je Driesch 

 analizom životnih fenomena, koje se po njegovu mišljenju bez 

 pomoći konstruirane entelehije ne mogu razumjeti. 



Drieschu ponajbliže stoji Johannes Reinke (botaničar). I 

 Reinke je sličan razvoj prošao kao Driesch. Dok Driesch sa naj- 

 većom sigurnošću tvrdi, da je nemoguće život nu ::ame kemičko- 

 fizičke komponente rastaviti, drži Reinke, da je to tek problem 

 vitalizma. Polazna mu je točka struktura žive plazme, kao što u 

 opće svaki vitalist polazi sa kojeggod specijalnog polja biologije, 

 na kojem je sam radio. Reinke ne sumnja ni najmanje u to, da 

 se plazma sastoji iz kemijskih spojeva, a ovi iz elemenata, koje i iz 

 anorganskoga svijeta poznajemo; isto su tako u živoj plazmi samo 

 one energije djelatne, koje su nam iz fizike i kemije poznate. 

 Mi vidimo ali, da se reakcije, kretnje plazme odlikuju svrsishod- 

 nošću. U prvom stadiju svoga razvoja tumačio je Reinke tu svrsi- 

 sishodnost tako, da je uzeo, da životna tvar ima jednu posebnu 

 vrlo kompliciranu strukturu, koja se ima isporediti sa građom 

 jednoga stroja. Kao što su u jednome satu: pero, zapor, kotači 

 i t. d. tako udešeni, da se navijanjem pera unesena potencijalna 

 «nergija svrsihodno troši t. j. da nam kretnje kazala vrijeme po- 

 kazuju : tako uzima Reinke, da je životna tvar tako građena, da 

 se hranom unesena kemijska, toplinska i t. d. energija privede 

 svrsishodnim kretnjama. Međutim niti je Reinke niti iko drugi u 

 plazmi tako kompliciranu mašinsku građu vidio; naprotiv prema 



