Reinke-ove su dominante inteligentne, a djeluju bezsvjesno svr- 

 sishodno. Ta besvjesna finalnost jednaka je nižim psihičkim 

 funkcijama. Dominante su dinamički, ali ne energetički princip, 

 te prema tome , djeluj u" a da ne vrše radnju ili troše energiju. 

 Dominante su sadašnjih vrsta i individua produkti predašnjih, 

 filogentski starijih dominanata, dakle se one razvijaju. U jednom 

 organizmu ima svaki stupanj individualiteta (n. pr. stanica) svoju 

 dominantu, a sve se upravljaju jednom vrhovnom dominantom 

 i to ide tako dalje dok ne dođemo do općenite svjetske do- 

 minante. Duša jednoga čovjeka je skup svih njegovih poddo- 

 minanata. Premda dominante ne stoje ni u kakvom posebnom 

 odnošaju spram tvari, ipak je struktura tvari od važnosti, (n. p. 

 grada mozga kod čovjeka), jer od strukture tvari ovisi primanje 

 podražaja, a od ovih vladanje dominanata u mozgu (n. pr. osje- 

 tnih dominanata). Iz gore rečenoga izilazi, da Reinke odbacuje 

 psihoiizički paralelizam, a Driesch ga samo s obzirom na to vita- 

 listom zove : inače kaže za njega, da je mašinski teoretičar (Ma- 

 schinentheoretiker) i da ne dokazuje nego : „er macht höchstens mehr 

 oder weniger wahrscheinlich." 



Karakteristično je za čitav Reinke-ov sistem, da on sam nije 

 na čistu, jesu li obe od njega postavljene vrste dominanata apso- 

 lutno različne ili ne, a od toga sve ovisi, jer ako je razlika gra- 

 duelna, a Reinke sam kaže, da ima činjenica, koje govore zato, 

 onda on nije vitalist. Reinke naime povlađuje Lotzeu, (što se tiče 

 vegetativnih tunkcija), koji kaže: „Das Leben ist streng genommen 

 eine Zusammenfassung unbelebter Prozesse," a to je sasvim me- 

 hanistička defmicija života. Reinke se sam ne drži vitalistom (ni 

 Driescha), jer je po njemu samo onaj vitalist, koji posebnu vi- 

 talnu energiju uzima, a on to ne čini. 



Što se tiče postanka životne tvari, uzima Reinke, da je 

 stvorena, jer si ne može pretstaviti, da je plazma sama od sebe 

 postala i to radi toga, što bi to morao biti slučaj (ali tome nije 

 tako). Nije prva plazma slučajno postala, nego je morala postati, 

 pošto su bile u to doba baš takove prilike, kakove su onda bile ; 

 u Reinke-ovu jeziku: pošto su dominante onda baš takove bile, 

 a prilike nisu slučajno takove bile, kakve su onda bile. Pored svih 

 prigovora, koji se Reinke-ovu nauku o dominantama s mehanisti- 

 čkoga stanovišta mogu praviti, preostaje još uvijek dosta toga, što 

 se u svakom slučaju može pohvaliti. Reinke je pokazao u svome 



