120 



nito držalo, da je Mjesec mrtvo polje lave, Iješina, razrovana 

 gigantičkom djelatnošću davnih vulkanskih katastrofa. 



Iza šezdesetih je godina dao engleski mjernik, a inače vrstan 

 selenograf Nasmith u svom djelu „The Moon", što ga je izdao 

 zajedno s Carpenterom, posve originalnu selenološku teoriju, 

 koja nas u svojoj glavnoj misli o molekularnom rastezanju suhlu- 

 narne magme u momentu skrućivanja potsjeća na noviju vulka- 

 nološku teoriju Alfonsa Stuebela. 



Vrijedno je da razložimo, kako on s pomoću te svoje osnovne 

 misli tumači postanje Mjesečevih jaruga i svijetlih zraka : Mjesec 

 se je prvotno prekrio tankom korom, koja je pokrila još žitku 

 magmu. Kada je ta očvrstila, raspukla je kora nad njom, kao 

 što će u staklenoj lopti hermetički zatvorena voda razmrskati 

 ovu, kad ju ugrijemo. U pukotine, nastale na taj način, koje iU 

 radijalno iz jedne točke izlaze na sve strane ili su nepravilno 

 porazraještene, navrla je lava, pa gdje ih je sasvim ispunila, na- 

 stale su svijetle zrake hes vidljiva relijefa radi zidine istekle magme, 

 a gdje ih je djelomice ispunila, tamo su postale jaruge. 



Kraterske tvorbe postale su po njemu erupcijom sublunarne 

 magme na taj način, da su radi malene teže i radi slaba uzduš- 

 noga otpora daleko odbačene izmetine stvorile oko ždrijela nasip 

 shčan krugu, a ždrijelo se je ili kasnije zasulo ili je bilo pre- 

 kriveno malim centralnim kraterom ili gorom sa više ždrijela. 

 Manje parazite pripisuje istovrsnom učinku manje intenzitete. 



Što se tiče spomenutih svijetlih zraka bilo je starije i raši- 

 renije mišljenje, da je to izbačen i radijalno raznesen eruptivni 

 materijal, a Ralph Gopeland učinio je to vjerojatnim ispitivanjem 

 efekta svjetlosti pri raznom kutu upadanja na kuglu, koja je bila 

 prekrila prugama, sastavljenim od sitnih staklenih zrnaca. Poglavito 

 se toj hipotezi prigovaralo, da nema na Mjesecu tako guste 

 atmosfere, da bi se vulkanski prah mogao i'aznijeti do 4000 km 

 daleko, kako to vidimo u nekih Tychonovih svijetlih zraka. Ovo 

 mišljenje o nedostatku iole guste Mjesečeve atmosfere oslabilo 

 je međutim iza Neisonova vremena, pa se danas Mjesečeva 

 atmosfera drži važnim selenološkim faktorom, (ma da joj je 

 barometarski tlak danas samo oko 4 mm.), ne obazirući se na 

 teoretske izvode dr. Stoneya, da ni na jednom satelitu našega 

 sunčanoga sistema ne može biti atmosfere osim na velikom 

 Neptunovom mjesecu. 



9 



