132 



sferoidna kora. Posljedica toga bio je prirast vertikalnoga tlaka 

 prema gore u krajevima, koji su bili bliže polu, a opadanje toga 

 laka u ekvatorijalnoj zoni. Očito je prvi bio u prilog postajanju 

 krušnih ravnica tipa Kopernikova, koje nalazimo u velikom izo- 

 bilju po ravnicama s nasipima oko južnoga pola. Opadanje tlaka 

 pak bilo je u prilog spuštanju tla popraćenom, izlijevom lave, 

 dakle postajanju mora u ekvatorijalnoj zoni. 



Stoji međutim, da nas t. zv. arktički tip Mjesečevih tvorbi 

 podsjeća na inundaciju tvorbi sličnih dubokim, kružnim ravnicama 

 i ravnicama s nasipima oko južnoga pola, morem lave, koja je 

 kasnije skrulnula pa ispod nje izviruju samo vršci i hrptovi po- 

 plavljenih tvorbi. S druge strane vijenac mora, što ga tvore mare 

 foecundiclatis, tranquilitaiis, serenitatis i imhrium ne leži baš na 

 ekvatoru nego na najvećem krugu, koji siječe Mjesečev ekvator 

 pod znatnim kutom. To nas utvrđuje u Darvinovoj misli, da se 

 je nekoć promijenio položaj osi vrtnje u Mjesečevoj unutrašnjosti. 

 Još žitka sublunarna magma nastojala je opet, da popravi pore- 

 mećeni položaj ravnoteže, pa je izbila na sjevernoj polutki i 

 inundirala onaj kraj, dok se je osovina Mjesečeva premetnula iz oko- 

 Une Tychona u svoj sadanji položaj. Novi pojas spuštenih dijelova 

 Mjesečeve kore stvorio je iza te promjene položaja osovine mare 

 vaporum, sinus aesiuum i sinus medii, koji leže ispod srednjega 

 Mjesečevoga nivoa, kako je to konstatovao Franz, ma da bi tu 

 morao biti najveći razmak od središta Mjesečeva radi produženja 

 tro-osnoga mjesečevog elipsoida prama Zemlji. 



Razlažući postanak Mjesečevih mora valja istaknuti i to, da 

 će kod njih biti još drugi razlog spuštanja pojedinih dijelova 

 Mjesečeve kore pod srednji nivo: veća gustoća pojedinih dijelova 

 kore, kako su to i na Zemlji pokazala geodetima mjerenja s nji- 

 halom, izvedena na malim otocima usred oceana i na visočju 

 Dekanskom, na Himalaji i u Alpama. 



Glede gorskih gromada valja spomenuti, da na njima nema 

 tragova erozije, kao u zemaljskih tvorbi, da u njih nema ni 

 usporednih gorskih kosa. Visoke gorske mase, sastavljene iz 

 pnralelepipedskih gromada, ruše se strmo prema dnu mora, dok 

 se polagano spuštaju na izvanju stranu, kao da su nastale time,, 

 što su se dijelovi, obrnuti moru, turali preko potonuloga i'nl)a 

 njegova dna. 



Prekrile su te gromade po vrhu bezbrojem oštraca i vrhova,, 

 koji su poredani bez ikakova reda i zakona. To je slika i prilika 



