133 



primarnoga lica Mjesečeve kore. Ondje, gdje se po dvije gromade 

 sljubiše, nanizalo se je katkada pravcem nekoliko sitnih kraternih 

 tvorbi, koje spadaju u red Neisonovih kraternih ravnica i t. zv. 

 ^pravih'" kratera. Tu i tamo utonula je katkad i u samoj gorskoj 

 masi po koja poligonalna gromada, tako na pr. Aleksander na 

 zapadnoj strani Kavkaza. Sve ove karakteristične crte Mjesečevih 

 „gora'' po Neisonovom nazivu tumači prirodno dosada izložena 

 teorija o postanku prvotnih tvorbi njegove površine. 



Pristanemo li uz svakako opravdano Suessovo mišljenje, da 

 su ravnice s nasipima, poput Magina, Klavija, Waltera i t. d. 

 po postanku istovrsne s morima, to vrijede hipoteze o postanku 

 mora i za nje, prem valja da istaknemo, da je na njihov postanak 

 valjda više utjecala veća spec. težina samoga dna, nego li recimo 

 usporivanje Mjesečeve brzine vrtnje. Iz te hipoteze izlazi nepo- 

 sredno, zašto su parasitne tvorbe tako obilne baš po nasipima 

 ravnica s nasipima, te katkad zahvataju po tri do četiri jedan 

 drugom u nasip, kako to viđamo u Stoflera. Razlog je jedno- 

 stavan i posve prirodan : Na mjestu samoga nasipa, koji se obično 

 neznatno ispinje nad spoljašnju okolicu, zona je najmanjega ot- 

 pora, to je mjesto stoga najprikladnije tlo za kasnije vulkanske 

 manifestacije ili za spuštanje dijelova kore. Mnoge ravnice s na- 

 sipima imadu lijep heksagonalan oblik — znak, da je njihovo 

 dno poligonalna gromada regbi kristalizovane Mjesečeve kore, 

 koja se je spustila pod srednji nivo mjesečeve površine. 



Daleko bi nas zavelo potanje razlaganje pojava, koje viđamo 

 u području ravnica s nasipima i mora, kao što su to koncentrički 

 nasipi, crte spuštanja (poput Mur droit u blizini Tehita ili na 

 granici između mare imbrium i mare serenitatis, i t. d.). Svaku 

 od tih pojava valja napose tumačiti, uvažujući prilike okolice; 

 no nijedan od tih tumača ne iziskuje selenoloških hipoteza, koje 

 bi bile različne od onih, koje do sada razložismo. 



S ravnica s nasipom prelazimo na manje i pravilnije kružne 

 ravnice, koje u Koperniku, Maniliju i Arhimedu pokazuju najveće 

 i najljepše svoje predstavnike. Svakako pripadaju mlađoj epohi 

 u evoluciji Mjesečeve površine, u kojoj su veći dijelovi Mjesečeve 

 kore već bili stabilni, a eruptivni fenomen stao je preuzimati 

 maha nad fenomenom spuštanja. Koncentrični nasipi Kopernika 

 tumače se po Loewyju i Puisseuxu postepenim spuštanjem na- 

 sipa, s kojim katkada usporedo ide spuštanje samoga dna, a ovo 

 se doista u gdjekojih tvorbi očituje u koncentričkim tavanima 



