134 



dna. Centralne gore i krateri, koji su karakteristični osobito za 

 kružne ravnice, svjedoče o zamiranju vulkanske djelatnosti, koja 

 je u tom stadiju valjda već srodna djelatnosti Vezuva i novo- 

 selandskih vulkana. Posve sitne kraterne tvorbe stoščevita oblika 

 s fmim, jedva vidljivim zjalima, na koje je prvi upozorio dr. Klein, 

 bit će analoga zemaljskim vulkanima, koji izbacuju samo pepeo 

 i lapile, te po tom svjedoče, da je blizu kraj njihove vul- 

 kanske djelatnosti. Imade još jedna vrsta embrionalnih vulkanskih 

 tvorbi na Mjesecu, koja nas podsjeća na postanak „Erhebungs- 

 kratera''^ po teoriji Leopolda v. Buch ili na Gilbertove lakolite iz. 

 „Henry muntains'' : to su mjehurima posve slične tvorbe, od 

 kojih Loewy i Puisseux navode jednu u mare tranquilitatis blizu 

 Ar aga. 



Od tvorbi zanimljivih selenološki preostaje nam još, da pro- 

 tumačimo postanak svijetlih zraka i jaruga, koje je Nasmyth sveo. 

 kako već navedosmo, na jedan zajednički princip. Jaruge, u ko- 

 liko ih nalazimo u starijim dijelovima Mjeseca oko južnoga pola, 

 pokazuju, gdje su se nepotpuno sljubili rubovi poligonalnih gro- 

 mada prvotnoga Mjesečevoga relijefa. Najkarakterističniji rezultat 

 takovoga procesa, komu je pravu narav i Suess upoznao, jest 

 velika alpinska dolina. 



Što se tiče svijetlih zraka (étirements) nadovezuju Loewy i 

 Puisseux na stariju teoriju, da su to izmetine vulkanske, koje su 

 tako daleko raznesene s jedne strane radi neznatne teže, koja 

 nije mogla da oslabi ekspanzivnu silu sublunarnih plinova kao 

 zemaljska teža, a s druge strane pripisuju baš ciklonskim kretnjama 

 u Mjesečevoj atmosferi, njihov katkad nepravilni tijek. Ne razi- 

 laze se nipošto radijalno od centra tvorbe, kojoj pripadaju, nego 

 se u mnogim slučajevima dotiču njezinoga ruba i centralne gore : 

 dokaz, da nisu izmetnute iz same glavne tvorbe, na kojoj se 

 valjda nikada nisu pokazivale eruptivne pojave, nego iz sitnih 

 parazita, koji su posve srodni zemaljskim vulkanima Vezuvova 

 tipa, a imade ih u velikom broju po nasipima i na centralnoj 

 gori takove tvorbe. Gdje te zrake dolaze na svom putu u do- 

 ticaj sa kojom gorom ili kraternom tvorbom, zamjećuje se veći 

 sjaj, tako na pr. na Karpatima. Prelazeći preko t. zv. „mora",^ 

 često im oslabi sjaj ili ih nestane sasvim, što izdavaoci Pariškog 

 atlasa tumače time, što još žitka lava, koja se je izlila prekO' 

 dna mora, nije mogla da ih uzdrži na svojoj površini ili ih je 

 kemijski promijenila. Bijela njihova boja, koja izbija osobito za 



