II. 

 O postanju Mjesečevih tvorbi. 



(Predavanje u hrv. nara vosi, društvu g. 1906.) 



Pitanje, kako su postale na Mjesecu tvorbe tla, koje mu 

 daju današnje za nas stanovnike na Zemlji u prvi mah posve 

 neobično lice, zanimalo je od vajkada i astronome i geologe, pak 

 su tečajem posljednjih triju stotina godina iznesene različne, gdje- 

 kada fantastične hipoteze. 



Nije manje zanimljivo pitanje, je li formacija tla sada do- 

 vršena, drugim riječima, je li Mjesec zaista mrtav, ili još stari. 



tim bih pitanjima na pređašnje predavanje nadovezao 

 nekoliko opazaka. 



Na temelju svojih fotografija i njihova detailnoga prouča- 

 vanja iznijeli su Loewy i Puiseux teoriju o postanju današnjega 

 lica Mjesečeva, koja je u glavnom ipak „vulkanička teorija", 

 premda se od vajkada u selenologiji iznose dva teška prigovora 

 svakoj takvoj teoriji: 1. veliki promjer prostranih kružnih gora na 

 Mjesecu, koji je oko 100 kilometara, pak daleko nadilazi .sve ze- 

 maljske vulkane (isp. si. 1. —4.) i 2. činjenica, da na Mjesecu nema 

 takve atmosfere, koja bi pogodovala erupcijama, kakove vidimo 

 na Zemlji, a zbivaju se svagda uz velike provale plinova i vodene 

 pare. Gdje su na Mjesecu ti plinovi i gdje je ta voda, koja bi 

 oko njega ipak morala satkati drukčiju atmosferu? Loewy i Pui- 

 seux izvode posve pravo, da drugi argument ne stoji. Danas 

 nema ni plinova ni vode, no iz toga samo izlazi, da danas ne 

 može više biti velikoga vulkaničkoga djelovanja. No to nitko ni 

 ne tvrdi. Mjesečeve su tvorbe već davno postale, pak Loewy i 

 Puiseux i zaista uzimaju, da je negda bilo na njem i uzduha i 

 vode. Kod tvorbe kami oboje je djelomice kemijski svezano u 

 kori, djelomice bak otišlo u svemir poradi velike atomne brzine 

 uzduha i vodene pare. Te naime atomne brzine u svom maksi- 

 mumu zaista su tolike, da nadmašuju privlačljivu silu Mjeseca. 



