Međutim je poznijim razvojem nektarija i njuške, a putem selekcije uve- 

 ćana mogućnost oplodnje, a time uzrokovana vimanjena produkcija pe- 

 luda. I raznolika diferencijacija vjenčića ima se pripisati prilagodbi na 

 posjet kukaca. 



Od apetalnih oblika, kao ishodište Angiospei'ma, lako je druge 

 grupe izvoditi. Tako Wettstein. Dr. Jovan Hadži. 



O otrovnom ljulju (Lolium temulentum). 



Zanimljivo je svakako, da u jednoj od najvećih biljnih prirodnih 

 familija, naime među travama (Gramineae), poznajemo samo jednog je- 

 dinog izvjesno, kako za čovjeka tako i za neke životinje, otrovnoga repre- 

 zentanta, a to je Lolium temulentum. Trava se ta i xi nas nalazi, a naći se 

 može najčešće među usjevima, među drugim cerealijama, među lanom etc. 

 Biljka je jednogodišnjica. Premda je otrovnost njezina već davno po- 

 znata, pak su intoksikacije često imale epidemijski karakter, kad je naime 

 otrovnoga ljulja brašnu bilo primiješano — mi ipak tek danas možemo 

 izvjesno reći, zašto je biljka naša otrovna. God. 1898. konstatovaše dva 

 istraživaoca sasvim nezavisno jedan od drugoga, naime Guerin i Vogt^ 

 da se u pšenu Ijuljevu između sjemenske Ijupine i aleuronskog sloja re- 

 dovno nalazi gusti pleter hifa neke gljive. Hanausek, Nestler i dr. potvr- 

 diše to. Stvar je onda točno izučavao Freeman i pokazao, kako se gljiva ta 

 razvija, kako je već za vrijeme cvatnje ima u nucelarnoj tkanini sjemenskoga 

 zameta, kako vilazi i u mladi embrijon i kako se, kada pšeno klija, širi 

 u mladoj biljci, i kako napokon opet inficira njezine cvjetove, pestiće, 

 sjemenske zamete etc. U biljci samoj nema puno micelija, te maksimum 

 razvoja svoga postizava u pestiću, odakle dolazi i pod sjemensku Ijupinu. 

 U historiji razvoja te gljive najinteresantnije je, da se sveudilj ponavlja, 

 t. j. generacije su ljulja za generacijama inficirane, a da nikada ne do- 

 lazi do razvitka kakovih specifičnih rasplodnih organa. Nazad 2 godine 

 dokazao je Lindau micelij te gljive u Ijuljevim plodovima, koji su na- 

 đeni u egipatskim grobnicama, kojima je starost najmanje 4000 godina. 



Ekzistencija je dakle gljivi našoj potpuno osjegurana vegetativnim 

 njezinim širenjem od jedne generacije ljulja do druge, pak da taj ljulj 

 nije pozornosti svratio na sebe poradi svoje otrovnosti, mi pratioca 

 njegova možda ni danas još ne bi poznavali. Plodovi su ljulja, kako 

 rekoh, otrovni, a Hofmeister je već 1892. u njima dokazao alkaloid „te- 

 mulin", koji navlastito djeluje na živčani sustav. Već prvi istraživaoci, koji 

 su naišli na micelij vi tim plodovima, izjaviše, da u njemu valja tražiti 

 i uzrok otrovnosti. Nego stvar se nije lako dala dokazati. Važnost pro- 

 blema stoji možda i u tome, što nije isključena mogućnost, da gljiva 

 eventualno i na druge ljulj eve, np. Lolium perenne i L. italicum, prelazi, 

 a kako su to naše ponajbolje krmovne trave, mogle bi i one s vremenom 

 postati nevaljane. Neki pisci tvrde naime, da su micelij i u tih Iju- 

 Ijeva našli ; dakako, bog zna, jeli su to identični miceliji bili. Problem 

 ima dakle dvostruku praktičnu vrijednost. — Pa kako da se riješi'^ Bu- 

 dući da kultura gljive nikako nije htjela uspjeti, preostao je samo još 

 jedan metod, naime uzgoj loliuma, koji hifa ne bi imao, pa onda isporedba 



