213 



takovih iiidividuja, takove rase, odnosno takovoga zrnja, u kome gljive 

 nema, s inficiranim zrnjem. Ako se ispostavi, da sn individuji sa hifama 

 otrovni, a oni bez njili ne, to bi bilo evidentno, da je gljiva uzrok otrov- 

 nosti, odnosno da je ova otrovnost na nju vezana. — Takova kultura 

 Lolium-individuja, koji su prosti od gljive, uspjela je netom Hannigu, 

 čija mije radnja u Bot. Zeitung bila u rukama, a iz nje i vadim ovo. Kultura 

 uspjela mu je pak na dva sasvim različna načina. Embrijona samoga 

 zahvati gljiva relativno dosta kasno, tako da je Hannig mogao neke još 

 ne inficirane embrijoue iz nezrelih sjemenki izolirati, pa su se od njih 

 ipak — pošto ih bijaše najprvo neko vrijeme umjetno hranio u sladornoj 

 rastopim sa nešto mineralne primjese — poslije razvile posve nor- 

 malne biljke, i to najprvo neko vrijeme u topliku u lončićima, a poslije 

 i u prostome tlu. Te su biljke normalno cvale i plodove donesle, koji 

 svi redom bijahu bez gljive, dakle ne inficirani. Drugi metod stojao je 

 u tome, da je Haiinii) u običnim probama Ijuljeva zrnja tražio takvo, 

 Jvoje uopće nije inficirano, a da takovoga zrnja ima, kadšto i do 20%, 

 već je prije dokazao bio Freeman. Radilo se dakle o tome, da se takovo 

 zrnje vi običnoj probi raspozna i izluči. Stvari je poslužila činjenica, da 

 je dovoljno načiniti prijerez kroz endosperm, recimo poprijeko kroz po- 

 lovinu sjemenke, i mikroskopski ga istražiti. Ako micelija ima, smjesta se 

 pleter njegov vidi. Hannig je na taj način pretražio preko 600 sjemenki 

 i med njima u jednoj probi Strassbui'škog bot. vrta našao samo dovje bez 

 hifa. Moglo se je očekivati, da operacija (naime prijerez) ne će utjecati 

 na klicanje, jer je embrijon ostao nepovrijeaen, a uza to ipak je oko njega 

 još ostala polovina endosperma. Moglo se je to tim više očekivati, što 

 smo čuli, da i sasvim izolirani embrijoni mogu izrasti u posve normalne 

 biljke. Pa tako je i bilo. Od pomenutih dviju sjemenki dobio je Hannig 

 biljke, od kojih je jedna doduše propala, dok je druga normalno uspije- 

 vala i podala sasvim čiste plodove hez hifa. Poznije generacije od toga jed- 

 noga individuja dale su jednak rezultat, a tako i generacije, što ih je 

 Hannig odgojio od čista sjemena iz Cambridgea, gdje zbilja Lolium te- 

 mulentum vi4o često daje ne inficirane plodove, kako je to Freeman do- 

 kazao bio. — Sad je dakako valjalo dokazati, da te, zvati ću ih čiste ili 

 neokužene biline, nijesu otrovne, dok one sa hifama, odnosno inficirano 

 zrnje jest otrovno. Hannig si je naime kontrole radi odgojio i okuženih in- 

 dividuja od spomenute iz Cambridgea dobivene probe. Za fiziologijske po- 

 kuse na životinjama bilo je premalo materijala, jednako za pripremu 

 čistoga temulina, a kako toga alkaloida u plodovima ima vrlo malo i 

 mikrokem. reakcije na nj baš nijesu posve sigurne, to je Hannig naprosto 

 šao samo za tim, da ustanovi, ima li u infic. materijalu uopće alkaloida, 

 a u neinficiranom ne. Ako se u jednom slučaju alkaloid konstatuje, a u 

 drugom ne, onda doduše nije ekzaktan dokaz doprinešen, da u onoj prvoj 

 biljci ima baš otrovnoga temulina, ali dokaz je ipak indirehtan, a vri- 

 jednost njegovu nitko ne može poreći. Neću da zalazim u detail kemijske 

 strane radnje. Facit je svih pokusa bio, da se je u svakoj probi infic. 

 materijala nazočnost alkaloida dala dokazati, a u probama čistoga materijala 

 ne. Izlazi dakle, daje otrovnost Ijuljeva uvjetovana nazočnošću gijivinih 



