221 



po stalnoj uormi slijedeći, nesmijemo zaključiti, da tako mora svaki puta 

 biti i da uopće nikako drukčije ne može da bude. Dok anatomska i hi- 

 stološka diferencijacija dovoljno osvjetljuju sam ontogenetski razvoj, druk- 

 čije je s najvažnijim i najzamašnijim biološkim problemom, koji stoji 

 u središtu svih ostalih, naime sa hereditacijom. Ovdje valja razlikovati 

 prenošenje baštinjenih svojstava, u kojem biolozi ne vide osobitih poteškoća, 

 i prenošenje dobivenih svojstava, što Weismann na priliku potpunoma niječe, 

 tumačeći SA'e promjene u organskom svijetu slučajnom varijacijom klica 

 i prirodnim obirom, koji bi imao biti svemoćan. 



Drugi biolozi skupa s Darwinom, Spencerom, Virchovom, Haecke- 

 lom, Heringom, Nägelijem itd. uzimlju kao i teorija biogeneze, da vrste 

 nedvojbeno postaju utjecajem izvanjih faktora, što dokazviju i eksperi- 

 menti Tizzonia, Standfussa, Fischerà, te mnogih drugih. 



Naše mišljenje dade se sastaviti u tezu : „Promjene, koje a cjelo- 

 kupnom organizmu promjenom ove ili one funkcije za vrijeme individu- 

 alnoga života nastupe, uzrokuju, ako su trajne, i u pojedinim stanicama 

 organizma promjenu^ osobito u supstanci, koju smo označili kao nosioca 

 isvojstava vrste." Između prenošenja dobivenih svojstava i procesa pam- 

 ćenja (Hering über das Gedächstnis als eine allgemeine Funktion der or- 

 ganisierten Materie) postoji neka analogija, koja ipak nije identitet, kao 

 što ni materijalni osnovi (Grundlagen) nisu isti. — Svojom naukom o sta- 

 ničnim vrstama nalazi se teorija biogeneze \x protivurječju sa „biogenet- 

 skim zakonom" Haeckelovim. 



„Nema ponavljanja forama izumrlih pređa, kako taj zakon uči, jer 

 jaje sisavca nije jednostavna indiferentna tvorba bez određenja, nego van- 

 redno komplicirani konačni produkt vrlo dugoga historijskog razvojnog 

 procesa." Jaje od danas i amoeba mogu se samo vi toliko isporediti, što 

 oboje pripada pod pojam stanice. Ontogenetski stadiji daju nam po tome 

 samo jako promjenjene slike stadija, kako su u pređašnjim geološkim pe- 

 riodama jednom kao odrasli organizmi eksistirati mogli, ali im ne od 

 govaraju u bitnosti svojoj. Svoju teoriju biogeneze podigao je slavni ber- 

 linski biolog na zamjernu visinu nad svim ostalim teorijama, života na- 

 ročito svojom naukoin o utjecaju izvanjih faktora na organski razvoj, koja 

 se zrcali u rečenici : „U gastruli se ne uvija endoderm, nego ono, što se 

 uvija, postaje endoderm." Ivan Krmpotić. 



Biochemie der Pflanzen von dr. phil. et med. F. Czapek. 1. i II. dio. Jena 



1905. i 1906. 



Pisac počinje s kratkim historijskim prijegledom o istraživanju na 

 polju biokemije. Knjigu je razdijelio na opći i posebni dio. Kako 

 biljka živi u doticaju s izvanjim svijetom, s kojim uvijek i neprestance 

 podržava izmjenu tvari, to si je pisac postavio za glavnu zadaću, da is- 

 traži, da prostudira reakcije, koje se zbivaju pri toj izmjeni tvain između 

 biljke i izvanjskoga svijeta. Temeljna mu je misao bila: „Wie weit gelangt 

 man in der Physiologie mit chemischen Methoden?" Pri tom se ne oba- 



