225 



kako aerobnih tako i anaerobnih bakterija tla, koji su snažni fiksatori 

 dušika. Među prve ide np. po Beijerincku obreteni Azotohacter chrococcum, 

 koji je kako u kopnenomu tlu tako na dnu mora i u morskom planktonu 

 daleko raširen (Geriach, Vogel, Freudenreich, Winogradski, Keding i dr.) 

 Različne fiksatore dušika među anaerobiontskim Clostridijima izučavali 

 su pak netom (1906.) Haselhoff, Bredeman i Pringsheim. Bliži kemizam 

 toga vezanja dušika nije nam još poznat baš tako, kako ne znamo, ka- 

 kovi se kern, procesi odigravaju u gomoljićima korijenja leguminoza, u 

 kojima kao simbijonti također živu bakteriji kao sabirači dušika (Ba- 

 cillus radicicola-Rhizobium Leguminosarum). A da u istinu kod Legu- 

 minoza samo ti gomoljići igraju ulogu kod vezanja dušika elementarnoga, 

 proizlazi opet iz istraživanja Nohbea, Hiltnera i dr. Taj Bradicicola dade 

 se i umjetno kultivirati, ali se je ispostavilo, da take ciste kulture ni iz 

 daleka dušik ne vežu tako intezivno, kako to isti mikrobi čine, dok su 

 u spomenutim gomoljićima. A osobite je važnosti spoznaja {Nobhe i 

 Biehter), da razvitak gomiljića nazaduje, a i djelovanje poznatog nitra- 

 gina jenjava^ kako sadržina tla na dušiku raste. Marcimi je dapače po- 

 kazao; da postanje gomoljića uopće izostaje, ako leguminozi privodimo 

 dosta nitrata. — Nego nijesu samo leguminoze, koje kao simbijonte imaju 

 u korijenju svojem fiksatore dušika. Dolaze oni i kod drugih biljaka, pak 

 je pitanje, radi li se o različnim bakterijima, ili barem različnim rasama. 

 Za gomoljiće od IJaiisca cannahina tvrdi u novije doba (1906) Monte- 

 martini, da -u njima dolazi bakterij različan od Bac. radicicola. Obrnuto 

 bi po Beijerincku mikrob riinantaceja bio isti, kao kod leguminoza. Kod 

 Alnus i Elacagnus radi se možda o mikrobima, koji bi spadali među Strep- 

 tothrixc (Shihata, Biltner, Bjerkenheim). Sabirač dušika bio bi dalje izvjesno 

 grm Hippophae (Nobbe) i četinjača Podocarpus (Nohbe d' Hiltner). 



Po tome, koji su izvori dušika za različne biljne organizme naj- 

 bolji, dijelimo ove u : nitrat (ili amonijak) -organizme, amido-organizme 

 i pepton organizme. Ta razdioba ne će imati odsada puno vrijednosti, jer 

 je u novije doba uspjelo baš mnoge pepton-organizme, kako saprotite, 

 tako i porasite, odgajati na supstratima, koji nemaju ni traga bjelanjče- 

 vine, ali sadrže bilo amonijakovih soli, bilo amino-kiselina. 



Koliko se pitanje pregledati dade, čini se, da soprofitičke biljke, 

 imenito bakteriji i gljive, osobito vole amino -kiseline kao izvor dušika. 

 Czapek, bez sumnje prvi biljni biokemik danas, pokazao je, da su sa hidro- 

 lizom bjelanjaka dobivene amino-kiseline za neke gljive (Aspergillus 

 niger) daleko bolje hranilo nego kalijska salpetra ili araonijev sulfat. A 

 Emmerling je upozorio na to, da samo sintetičkim putem dobivene i po- 

 znate a i ß amino kiseline za hranidbu tih gljiva ne valjaju. Prema tome 

 se čini, da je Aspergillus, a tako će se valjda ponašati i brojne druge 

 gljive, sasvim prilagođen hranidbi sa produktima rastvorbe bjelanjaka. 

 Napokon su Abderhalden i Teruchi pokazali, da jednako povoljno, kako 

 jednostavne amino-kiseline, djeluju i složene (gekuppelt), dakle t. zv. tri — 

 i dipeptidi. Czapek vidi u svim tim činjenicama putokaze, kojima će tre- 

 bati poći u pitanju o sintezi bjelančevine u biljnom tijelu. 



15 



