A JABLONKAI TŐZEGEKRŐL. 315 



tőzegekkel és e téren nagy érdemeket szerzett magának, SENFT-nek eredményeit 

 kísérletekkel ellenőrizte és ekkép nyilatkozik : « Alléin bei aller Hochachtung gegen 

 die Arbeiten dieses unermüdlicben Forscliers, kann ich die bezüglichen Aiiseinan- 

 dersetzungen in der detaillirten und sclieinbar exakten Form, wie sie dórt geboten 

 werden, niclit anerkennene. 



A tőzegesedés végeredménye iilmin- és huminanyagok képződéséből áll. 



Ezen anyagok álkáliák hozzáadásánál felduzzadnak és ha ezután savat adunk 

 hozzájok, összehúzódnak. Megszáradás után oldhatlanok. 



A tőzegeket tútaláhsm felld pókra (Hochtnoore), síklájiokra (Wiesenmoore) és 

 vegyes lápokra (Mischmoore) oszthatjuk fel. Lesqdereux * <(supra aquaticus» és 

 «infra aquaticus') tőzegeket különböztet meg. 



A feUdpok lágyvizű mocsárokban és tavakban, nem különben mészmentes 

 talajon lépnek föl. Ezen talaj állhat tömött agyagból, vagy oly kavicsból, mely 

 agyagos iszap lerakodása által vízhatlanná vált. De vájjon a szervetlen talajon köz- 

 vetlenül fölléphetnek-e fellápképző növények, nem bizonyos ; legtöbb eset aiTÓl 

 tanúskodik, hogy a fellápok közvetlen feküjét síklápok képezik. 



A víznek, mely a vízhatlan talajt kellő nedvességben tartja, okvetlenül lágy- 

 nak, mészmentesnek kell lennie ; mert tőzegmohok (Sphagnum) tenyészése, melyek 

 a fellápok képződésénél főszerepet játszanak, csak is ilyen vízben lehetséges. 

 A sphagnumokat követik az erika-félék, ú. m. a hanga (Calluna vulgáris, Sahsb.), 

 erika (Erica vulgáris, L.), rozsdabura (Sedum palustre, L.), lápleány (Andromeda poli- 

 folia, L.) ; áfonya-félék, ú. m. a hamvas áfonya (Vaccinium uliginosum, L.), a sav- 

 bogyó-áfonya (V. oxycoccos, L.) ; továbbá a gj^apjas sás (Eriophorum vaginatum, L.) 

 és az Utricularia. Ezen növények a tőzegmohokkal vegyest folytatják a tőzegképzést, 

 mindaddig, míg csak a körülmények változtával az illető növények tenyészése lehe- 

 tetlenné nem válik. 



A fellápok sokkal nagyobb vastagságot érnek el mint a síklápok ; úgy hogy 

 12 méter vastagságú fellápok nem tartoznak éppen a ritkaságok közé. (Nögerath.) 



A fellápok nemcsak a víz színéig, hanem azonfölül is boltozatosán emelkedve, 

 domború felületet mutatnak, és valóságos dombokat képeznek. Ezen emelkedést 

 maga a felületen tenyésző növények szerkezete, a hajcsövesség elvénél fogva, esz- 

 közli akként, hogy a vizet felülete fölé emelik és így a növények tenyészése lehet- 

 ségessé válik. 



A síklápok meszes vizű tavakban, és oly területeken lépnek föl, melyek foly- 

 tonosan vagy időnkint, vízáradások alkalmával, kemény vízzel nedvesíttetnek meg. 

 Ha mély a víz, akkor annak szélein, partmentén, lépnek föl először a tőzegképza 

 növények, melyek befelé haladva lassan az egész víz felületét ellepik, és rajta úszá 

 réteget alkotnak, mely később saját súlyánál fogva a víz fenekére sülyed és ott 

 alkotja a tőzeg első rétegét. Ezen első rétegre rakodnak le az utána keletkezett réte- 

 gek, melyek lassan az egész vízmedenczét betöltik. Ilyen képződés nemcsak sík-, 

 de fellápoknál is előfordul. 



A növények, melyekből a síklápok képződnek, a következők : sás (Carex), 

 káka (Scirpus), szittyó ÍJuncus), Glyceria fluitans, R. Brown, Orchis palustris 



* Lesqueredx : Quelques recherches sur les marais tourbeux. Neufchátel 1844. 



