IRODALOM. 35 
Nézetem szerint ez és azok a hasonló esetek, melyeket HINGENAU közöl, 
első sorban csak azt bizonyítják, hogy az ily módon kereszteződő telérek 
egyidejűek, legalább a kitöltésük idejére nézve. De az érczlerakodást, nevezetesen az 
aranyérczek sajátságos elosztását, kielégítően meg nem magyarázhatom. 
Említést érdemelnek még azok a vékony pyriterek, melyek ott, hol a telért 
átvágják, nemesbítését okozzák. 
Más bányavidékeken a sokévi tapasztalás a telér töltelékében bizonyos 
szabályosságot fedezett fel a nemes érczek elrendezésében. Érczoszlopoknak nevezik 
a keresett érczeknek oly csoportosulását, mely meredeken álló telérekben a dőlés 
irányát követi vagyis a telérsíkon egy függőleges nemes zónát képez; érczcsapá- 
soknak (Adelsvorschub) pedig azon nemes zónákat mondják, melyeknek főiránya 
sem a telércsapással, sem a dőléssel nem egyezik, tehát rézsut vonul át a 
telérsíkon. 
Az érczoszlopoknak Nagyágon is vannak nyomai, de tisztán kifejlődve 
nincsenek, vagy legalább nehezen mutathatók ki, talán azért, mivel a bányász az 
érczeknek csaknem kizárólag csupán egy bizonyos nemére, az aranyérczekre 
figyel, holott ra természet háztartásában ezek a többi fémérczekkel talán egyen- 
értékűek. 
Jelesebb példát szolgáltat a III. Longin-telér, melyben egy nemes érczoszlop, 
körülbelül 10 ölnyi szélességben a 35 öl szintájtól fel a Damielilaufig tartott. 
Nemes éreczcsapás — a német Adelsvorschub közönség esértelmében — Nagyág érez- 
fekhelyein nem ismeretes. A bányatisztek tapasztalása sem tud felőle semmit és 
azon esetek, mikor egy telérnek nemes pontjai különféle szintájakban bizonyos 
vonal szerint sorakoznak, majd mindig valamely szakadvány vagy keresztezés 
nemesbitő befolyására vezethetők vissza. Ez pedig nem az igazi cAdelsvorschubs. 
Ellenben arra, a mit általános érczcsapásnak (genereller Adelsvorschub) 
szokás nevezni, t. 1. arra a jelenségre, mely szerint valamely telérvonulatban 
az éreczcsapások összesége egy bizonyos zónában csoportosul, melynek megvan a 
maga önálló, a telérekétől független csapása és dőlése, erre nagyon emlékeztet az a 
kép, melyet a telérhálózat eddigi kiaknázása egészben nyujt. A bányatérképek 
egyszerű megtekintésével meggyőződhetünk, hogy a magasabb szintájakban a leg- 
gazdagabb vájások a telérhálózat déli részében voltak ; mentől mélyebb szintájára 
szállunk, annál messzebb észak felé kell haladnunk, hogy ép oly sűrű vájás- 
hálózatot találjunk. 
Legyen szabad végre ezen kitünő szakértelemmel írt tanulságos művet, 
melynek elolvasása úgy a geologusnak, mint a bányásznak nagy élvezetet nyujt, 
különösen bányászszaktársaink figyelmébe ajánlani; meggyőződésünk, miszerint e 
munka áttanulmányozása serkentő befolyással lesz arra nézve, hogy az ércezbányászat 
körül szerzett igen becses tapasztalataikat gyűjtsék és időközönkint közöljék is, 
mert, mint a jelen munkából is látjuk, az érczfekhelyek genetikus viszonyai vala- 
mint az érczdússágnak a telérekben való elosztására nézve ismereteink még 
nagyon hézagosak, és épen a gyakorlati bányász van első sorban hivatva, ez iránt 
igen értékes és a homályt idővel felderítő adatokat szolgáltatni. 
GEZELL SÁNDOR. 
3 
