168 MUSKETOV V. J.: 
A medenczét két "részre bontó hegyeket a felgyürődöttek közé sorozhatjuk, 
a többi magaslatok a felhalmozódottak typikus csoportjához tartoznak. A. minő 
alakbeli változatokat a Szahara csak nyújt, szinte mindazok feltalálhatók itten is. 
Egyesek a tömeges kőzetek vízszintes telepeiből állanak, jellemzi őket a széles, la- 
pos tető, meg a sziklás lejtők, melyek nem gyéren lépcsőzetszerűen ereszkednek a 
lapály felé ; olykor merőben magánosan éktelenkedő, legkülönbözőbb alakú szik- 
lákat képeznek ; jogosan összehasonlíthatók a szaharai harakkal. Mások ellenben 
porhanyó, omladozó anyagból kerülnek ki, minő a homok, kagyló és márgatörme- 
lék. Alakjok nagyon különböző, s függ egyrészről ama térség átalános topographiai 
 jellemétől, a melyen keletkeztek ; másrészt a szél erejétől s irányától. Majd szabá- 
lyos hosszú hegysorokat képeznek, melyeknek gerincze egyenes vonalú, lejtői egy- 
formák; majd az ormok nagyon egyöntetű, kimeredésekkel csipkézettek, majd 
félhold az alakjuk, míg lejtőik teljesen különbözők. Az elsők képezik a voltaképi 
dimé-ket s megfe.elnek a szaharai széml-nek, a második alak a gurd-nak, s a har- 
madiknak helyi neve a barkhan, s vele egyenértékű a szaharai szif. 
A mi pedig azokat a mélyedéseket illeti, melyek a felgyűrt magaslatok közt 
csak úgy előfordulnak, mint a felhalmozódottak közt, bárha az utóbbiak közt 
nagyobb számban találhatók, ezek jobbadán a volt tavak medrei s száraz voltuk 
foka szerint takyr, kak és szor a nevök. A takyr teljesen kiszáradt üst, melynek 
sima agyagos felszine, különösen nyáron, olyan kemény, hogy a nehéz szekér sem 
hagy rajta nyomot. 
A khak vagy kak olyan sós mocsár, melynek nedvét a szél még el nem 
párologtatta egészen, és mely esős időben sós pocsolyává válik. A szor több-kevesebb 
mennyiségben sós vizet tartalmaz, szárádasközben knakká leszen, ha pedig 
az üstöt viz tölti ki, sós tóvá. Sok helytt eme mélyedések felszíne nemcsak az oczeán, 
de még a Kaszpi-tó felszínénél is alacsonyabban fekszik. 
E néhány tómedenczén s a két nagy folyón (Szyr- és Amu-derja) kívül csak 
nehány kiszáradt folyó-mederrel dicsekedhetik a turáni medencze felszíne ; eme 
folyómedrek közt legismeretesebb az Uzboj. 
A hegyek mentén elterülő keleti határszéleken a medencze 450—600 m. 
absolut magasságot is elér; a relativ magasság e tájon nagyon változatos, mi 
főleg a különböző kőzetek bonyolult siratigraphiai viszonyaitól függ. Itten épen 
úgy, mint a medencze közepén találtató kidomborodásnál is, vízszintes rétegekre 
nem akadunk; ellenkezőleg, ugyanazok az üledékek nagyon fel vannak bolygatva, 
(felgyűrve), a legkülönbözőbb szögek alatt összetorlasztva, s olykor felette zavart 
összehalmozódást képeznek, mely aztán többé-kevésbbé szabályos hullámszerű ma- 
gaslatoknak veti meg az alapját. A. keleti határszélnek a középtől elütő volta kiter- 
jeszkedik az egykorú, főleg a harmadkorhoz tartozó kőzetek petrographiai és 
faunistikus tulajdonságaira is. A. harmadkorú piros conglomerátok meg a nagy 
szemű mész- és vastartalmu homokkövek, melyek annyira el vannak terjedve, s oly 
jellemzők a keleti határszélre, nyugat felé haladva fokozatosan változtatják szinö- 
ket, összetételüket és szürke apró szemű homokkőbe mennek át. Az Amu-derján 
már nincs különbség a conglomerátok s a homokkövek közt. Eme kőzetek itten 
mazó homokkövek, melyeket a sötét iszapos márga vagy agyag át meg átsző. Kül- 
sejük és szerkezetük annyira elüt a keleti széleken előforduló kőzetekétől, hogy az 
