78 T. ROTH LAJOS : 



« Mélyen tisztelt gyászoló gyülekezet! 



Felejthetetlen, nagyérdemű halottunk, dr. Hofmann Károly ravatalára 

 letettük koszorúinkat, azt a parányi valamit, amit neki e nehéz és keserű 

 pillanatban adhatunk azért a sok és nagy munkáért, amelylyel hazáját, tu- 

 dományát, szóval az emberiséget mindvégig oly igaz hivatással, oly híven 

 és önzetlenül szolgálta; azért a nemes szívért, kimagasló jellemért, amely- 

 lyel hozzánk, mindnyájunkhoz mindig és mindenben volt. 



Milyen elenyésző csekély lerovás ez a mi nagy, igen nagy tartozá- 

 sunkért ! 



De bizonyára nem rajtunk múlik ez, mert ha mi tőlünk és gyarló em- 

 beri tudományunktól függne, a legnagyobb örömmel adtuk volna neki nagy 

 érdemei elismeréséül a legbecsesebbet, amit az ember adhatna, — az 

 egészséget. 



Elköltözött nagyérdemű mesterünk és munkatársunk örökké megma- 

 radó szelleme ! 



Megtört szívvel, igaz mély bánattal állunk gyászos ravatalodnál. Meg- 

 emlékezésünk parányi hódolata nem egyedül az a néhány virág, hanem az 

 az igazán átérzett, pótolhatatlan veszteség szülte könycsepp is, amely koszo- 

 rúink minden szirmához, minden levélkéjéhez oly sűrűn tapad. 



Te voltál a mi leghivatottabb vezetőink és munkatársaink egyike, és 

 íme, oly kegyetlenül elveszítettünk! Ki lép ürült nyomodba!? 



De ha porhüvelyed elhagy is, a Te szellemed, igaz komoly, mélyreható 

 munkálkodásod emléke itt marad és él, amíg csak foglalkozni fogunk az 

 anyafölddel ! A mi szívünkben pedig megmarad becses, szeretett, buzdító 

 emléked mindaddig, a míg mi is követünk Téged abba az ismeretlen 

 világba ! 



Hazánk szép bérczei és völgyei mély álomban pihennek, de ha majd 

 tavaszszal felébrednek, nem lesznek többé' tanúi a Te gondos, lelkiismeretes 

 kutatásaidnak. Az a temérdek, régen kihalt szerves lény-maradvány, amit 

 hazánk földjének ismeretére Veled együtt összehordtunk, a melyet a Te 

 gondos kezed oly szeretettel és nagy tudománynyal rendezett éveken át ta- 

 nulságos csoportokba, immár hiába vár Tégedet ! Legyen az én gyenge szó- 

 zatom, ha csak gyarló visszhangja is, az ő Istenhozzádjoknak is ! 



Isten veled ! áldás és tisztelet kíséri emlékedet ! « 



Dr. Staub búcsúzó szavai ezek voltak : 



« Kedves barátom! E két szót sokszor intéztem Hozzád, mióta azon 

 kitüntetésben részesültem, hogy megtisztelő barátságodba fogadtál. Most 

 utoljára, fájdalom, koporsód előtt intézem hozzád e két szót: Kedves 

 barátom ! 



(66) 



