D'= HOFJIANN KÁKOLY. 79 



Kettős kötelesség állít engem ide ! Búcsút akar Neked mondani a sze- 

 rető, tisztelő barát és egy tekintélyes tudományos testület mély gyászának 

 is akar kifejezést adni. 



Nem hiszem, hogy e feladat nekem sikerülne, mert nyelvem csak 

 gyenge tolmácsa szomorúsággal telt szívemnek. 



A magyarhoni földtani társulat zöld asztala mellett most árván áll egy 

 szék, gyászlepellel borítjuk és nem is sejtjük, kit ültessünk majd bele, a ki 

 képes volna velünk elfelejttetni azt, a ki benne ült. 



Most Te magad váltál azzá, aminek megfejtésében nekünk mindig 

 előljái'ó mesterünk voltál ; A föld titkává ! Kegyetlen a sors, mely a tudo- 

 mány és a humanizmus ilyen fáklyáját, mint a minő Te voltál, idő előtt a 

 koporsó szűk falai közé szorítja és a sír mélyébe sülyeszti. 



De most ez egyszer nem vetjük fel a kérdést, amit a természettudo- 

 mányi kutatás oly sokszor felvet, hogy miért kellett ennek úgy történnie ? 

 Most nem vetjük fel ezt a kérdést, mert a tudomány tanít minket arra, hogy 

 megrendithetlen törvényeknek vagyunk alávetve és szívünk hite sugalja 

 nekünk, hogy e törvényeknek zúgolódás nélkül vessük magunkat alá ! 



Nyugodtan aludhatod örök álmodat, mert emléked fenn marad nem- 

 csak a Te sírodon túl, hanem tovább a miénken túl is, mert a tudomány 

 könyveibe kitörülhetetlen betűkkel vésted nevedet. 



Isten veled, kedves barátom ! Viszontlátásra ! » 



Dr. ScHMiDT ezeket mondotta : 



Gyászos gyülekezet l 



«E nyilt sírnál megrettenve látjuk, mily sok az, mely e szűk helyre 

 most könnyedén elfér ! 



Egy egész életmunkásság, annyi tudomány : ime mindez most itt van. 



Látjuk, csak úgy mint eleink, mik vagyunk. Por és hamu vagyunk. 



De látjuk azt is, mik kell, hogy legyünk. Legyünk munkások, mint ő 

 vala, törjünk szakadatlanul a jó, a nemes felé, hazánkat, feleinket szeressük 

 igazán és ekkor a kérlelhetlen halállal is szembe szállunk. 



Lám, nem megy el közülünk a megboldogult, mert lelkének legjava 

 munkáiban itt marad .minékünk. Itt marad utána a hív emlékezet, mely 

 megőrizi öt utódainknak is. Csak egyet visz magával, de ez az egy annál 

 keservesebb, mert ez az a jövő, melynek elmultát ö benne mindnyájan 

 siratjuk ! 



Legyen porai felett könnyű a föld, mint a hogy fájdalommal megtelt 

 a mi lelkünk. 



Nyugodjál békében. Isten veled !» 



(67) 



