8 

 den Persiska dualismen med sitt demon-anhang, uppfat- 

 tadt icke som psykiska fenomener, utan som fysiska per- 

 sonligheter, livilkas urbilder voro de glupska reptilierna un- 

 der sekundär-perioden. Ingen idé har mer förmörkat, ja 

 förvildat menniskosinnet; ingen har varit mer fientlig mot 

 all verklig naturforskning*). Ty hvad kunde läkaren ut- 

 rätta mot demoners anfäktningar eller naturforskaren med 

 sina rön, då Mn skulle hafva sitt finger med i allt? Verk- 

 lig naturforskning, som redan börjat uppblomstra bland Gre- 

 kerna, förqväfdes snart af demonläran; i Alexandria, ve- 

 tenskapernas dåvarande högsäte, var man så sysslosatt med 

 indelning och systematiserande af änglar och öfveränglar, 

 demoner och andar, att man förgät den verkliga naturen. 

 Och så fortgick det nästan under hela medeltiden. Vi kun- 

 de anföra en mängd bevis på vidskepelsens växande välde. 

 Ett må vara tillfyllest. Biskop J. Baazius junior i VexiÖ 

 utfärdade 1668 ett herdebref **) emot en del fantaster, hvil- 

 ka beskrefvo infernum så noga, som hade de varit barn i 

 huset, hvaruti han säger om t^dessa vanitetem (Biskop Baa- 

 zii egna ord): ■»liksom infernum skulle vara en locns crea- 

 tus et mensurahilis», och icke dess mindre reste man några 

 år därefter nya Moloclis-altaren, der man väl icke brände 



*) Vi skulle nästan våga säga äfven i moraliskt hänseende; ty i 

 stället för att vidgå egna onda begär ocli lastar, var det sä 

 vigt att tillgripa den gamla undskyllan: Ormen bedrog mig. 



'*) Förtjenar läsas i sin helhet uti Wallquists Ecclesiast-saml. I, 

 p. 334. 



