2 



på det industriella och praktiska lifvet. Och icke minst 

 må vi uppskatta deras negativa belysningar; mången my- 

 stisk doktrin, mången konstrik läroväfnad, som man yyfor- 

 sikkret voere ganske viss», har befunnits vara af alldeles sam- 

 ma tyg som -»kejsarens nya kläder^'-). Huru många fördo- 

 mar hafva de icke undanröjt? Vi anse ej nu mer tecken 

 i solen och månen som förebud till verldens undergång 

 eller kometer för hotande ris på himlahvalfvet. Ej heller 

 böra vi förbise deras medverkan till det sociala lifvets för- 

 ädling, humanitetens segrar, folkslagens förbrödring, fullt 

 uppskattande af mennisko-värdet och arbetets ära. Helt 

 annorlunda var tidsandan för knappt ett sekel tillbaka, då 

 det ansågs för en friboren man vanhederligt att sysselsätta 

 sig med något nyttigt, utan blott jaga, rida, ja äfven topp- 

 rida och i bästa fall slå ihjäl sin nästa i fejd. 



Men naturvetenskaperna räkna inga gamla anor*), och 

 likgilltigt kan det ock vara i en tid, då man bedömmer tin- 

 gen efter deras eget inre värde. Emedlertid hafva, åtmin- 

 stone förr, ofta de äldre mer andryga disciplinerna med 

 förnäm axelryckning sett ned på naturvetenskaperna; de 

 skulle helst velat förvisa dera som trälar för sin egen com- 



*) Linné sökte likväl förskaffa dem sådana och antog, att Zoolo- 

 gien åtminstone var den äldsta vetenskap i verlden; ty, säger 

 han, då Adam skulle gifva alla djur namn, måste han, för att 

 kunna bibehålla dessa i minnet, lära känna dem och deras 

 skiljemärken. Härmed må vara hur som helst; som säkert kan 

 antagas, att alla traditioner från den tiden bortsköljdes i flo- 

 den, så att dessa anor tillhöra en utdöd familj. 



