51 



Kiliau Stobceus i Lund (om hvilken nedanför mera) och 

 Domprosten O. Celsius i Upsala, Linnés största välgörare. 

 Denne sednares Hierohotanicon, Ups. 1745, 1747, är än i 

 dag ett klassiskt verk; hans Catalogiis plantarum eirca Up- 

 saliam sponte nascentivm i Act. Litt. Snec, Ups. 1732, 

 jemte tillägg i Vet. Akad. Handl. 1740, äro vigtiga bidrag 

 till Svenska Floran. Han var ock den förste i Sverige, 

 som egnade uppmärksamhet åt Mossorna och stod i förbin- 

 delse med tidens största Bryolog, Dillenins. 



Under närvarande period utkomnio ytterligare några 

 skrifter, som vanligtvis upptagas af bibliognosterna, men 

 icke egentligen kunna anses tillhöra vetenskapliga botaniken 

 eller hafva befordrat dess framsteg, f. ex. J. Schoifferi Lap- 

 ponia illustrata, Francof. 167.S; väl förekommer ett kapitel 

 öfver Lapplands träd och örter, men blott efter Torfseus 

 och hörsagor. Förf. var hvarken Botanist eller hade besökt 

 Lappland. J. Puhnhergs*) Serta Florea Snecana, Strängn. 

 1684, med träsnitt, hvilka uteslötos i andra upplagan, Stockh. 

 1733, kan icke anses tillhöra Svenska Floran; detta arbete 

 är endast en kompilation ur de äldre Kreuterbiicherna, syn- 

 nerligast Lonicerus, afhandlande växternas föregifna medi- 

 cinska »dygden^. Figurerna i första upplagan tillhöra de 



*) Pairaberg (Med. et Phys. Lector i Strängnäs, slutl. Pastor i 

 Thuringe, f 1691) hade studerat medicin i Åbo och der gjort 

 sig känd som skicklig Läkare. Den äldre upplaga af 1683 

 (1672?), Hrr Holmström omtalar, synes endast varit det prof- 

 afdrag af figurerna, som namnes i Bisk. Emporagrii bref. Pu- 

 blicerad blef hon icke. 



