61 



och i flera speciella delar, medgifvom det uppriktigt, Linné 

 öfverlägsna; men de saknade Linnés alltomfattande, divi- 

 natoriska snilleblick. Ingendera antog Linnés system eller 

 artnamn; men just derigenom förflyttade de sig sjelfva till 

 en förgängen tidsålder. I sina skrifter iakttogo de likväl 

 alltid en värdig ton; men af Hallers Epistolce finner man i 

 deras enskilda brefvexling en stundom ohöljd bitterhet emot 

 den Linnéanska despotismen. Hufvudsakliga tvisten rörde 

 Linnés i en del äldre arbeten alltför förhastade omdöme 

 om en del växter, som han ej kände; men, i den män de 

 blefvo honom bekanta, rättade han det. Haller anmärker 

 ock detta i sin Bibi. Botanica vid hvarje ny skrift af Linné 

 såsom en sin seger. Detta bör dock frän en annan syn- 

 punkt betraktas. En för vetenskapen välgörande princip 

 hos Linné var, att icke antaga andra arter än dem, han sjelf 

 kände. Alla med dessa närbeslägtade anfördes tillsvidare 

 som varieteter; måhända hade varit riktigare att alldeles 

 förbigå dem; men Linné ville lemna anvisning till deras 

 återfinnande och nogare jemförelse, hvilket var så mycket 

 nödvändigare, som han ej fann några bestämda skiljemär- 

 ken uppgifna. Linné var alldeles icke den species-fresser, 

 som hans motståndare och vår tids ultras (i båda riktnin- 

 garne) föregifva; i fråga om alla växter, som han sjelf un- 

 dersökt, f. ex. i Flora Lappo?iica, stod han på samma stånd- 

 punkt som de mer sansade (f. ex. Koch) i vår tid; men, 

 van vid Nordens torftiga natur, kunde han ej fatta hennes 

 mångfald i de sydliga länderna, och derföre förenade han 



