63 



och Paris (1781 — 1783), just då hans större verksamhet 

 skulle börja, afled han sistnämnde år. Utom Supplementum 

 Plcintarum, Brunsv. 1781 (hvilket till stor del skall grunda 

 sig på fadrens efterlemnade mscr.), ega vi af honom endast 

 beskrifningar jemte afbildningar af en del sällsyntare väx- 

 ter i Upsala trädgård och dissertationerna: Nova Grami- 

 num genera, Ups. 1779, och de Lavandula, Ups. 1780. 



På den yngre Linnés arfslott efter fadren föllo hans 

 samlingar, bibliothek och handskrifter. Deras öde efter hans 

 död är en sorglig historia*). Dervid bör först anmärkas, 

 att redan under fadrens tid grodde bland de klassiska stu- 

 diernas målsmän en afvoghet, att ej säga afund, emot det 

 framstående rum, Naturvetenskaperna intagit vid Upsala hög- 

 skola, och med Theologerna låg Linné d. ä. i delo för sina 

 friare åsigter. När den yngre Linné var död, såg man icke 

 ogerna, att genom Linnéanska samlingarnes försäljande det 

 onda med roten kunde uppryckas. En ung studerande, A. 

 Dahl, Westg., sedermera Botanices Demonstrator i Abo, er- 

 bjöd samma summa som Engelsmannen J. Smith; men det 

 ansågs hederligare att handla med den rika Engelsmannen, 

 än med en fattig student, som lånat penningarne. Obegrip- 

 ligt, att ingen, icke ens Thunberg**), insåg den nesa och 

 oersättliga förlust, fäderneslandet derigenom led; men si t 



*) Utförlig framställning häraf är lemnad af framl. Doc. Myrin. 

 **) Thunberg ansåg sig hafva hemfört lika stora samlingar; men 

 man begrep ej då, att Linnés Herbarium egde en eerugo nobi- 

 Us, som icke kunde genom mängd ersättas. 



