109 



tagelser. De förre voro, liksom all aristokrati, i allmänhet 

 konservativa och bildade en krets, som sinsemellan medde- 

 lade och öfverlade om hvarje upptäckts sanning. Onekli- 

 gen var detta hinderligt tor vetenskapens snabba framsteg, 

 men också undertrycktes derigenom mycket omoget och för- 

 hastadt. Linné var för sin tid alla Botanisters sjelfherr- 

 skare; ty den fataliga oppositionen skiljde sig föga från 

 honom, och han var alltid villig antaga det fullgoda som 

 den framställde. Efter Linnés bortgång tillföll några få 

 den afgörande rösten. Helt annorlunda nu, då personlig- 

 hets-principen vill göra sig gällande. Ehuru man icke kan 

 undgå att villigt erkänna vigten af mänga upptäckter, som 

 i sednare tider vunnits, högt uppskatta de nya banor, som 

 blifvit brutna eller återupptagna, t. ex. läran om växternas 

 inre byggnad — hvilken Linné, besynnerligt nog, ville ute- 

 sluta och endast räknade till vetenskapens »curiosa», ehuru 

 redan då lyckligen bearbetad af Malpighi och Grew — tor- 

 de likväl den nyare vetenskapen hafva af den äldre åtskil- 

 ligt att lära och efterlikna, t. ex. en återgång till den bio- 

 logiska uppfattningen, till det concisa, bestämda, strängt lo- 

 giska i system och hela framställningens form. Just ve- 

 tenskapens tillväxt på bredden i senare tiden anse vi för 

 en af de största olägenheter, hvarigenom det vigtiga och 

 väsentliga lätt bortskymmes. Det är icke blott i diagno- 

 stiken detta genast faller i ögonen (man jemföre Linnés och 

 De Candolles systemer; Sprengels, ehuru bristfälliga för öf- 

 rigt, hafva i formelt afseende framför det senares ett be- 



