113 



för deras föga framstående skiljemärken; men från äldsta 

 tider hafva de varit skilda på grund af egendomligt utse- 

 ende*). För Linné gällde denna känslans och snillets skarp- 

 synthet mera än ögats. 



I frågan om växternas ursprung stod Linné helt och 

 hållet på supranaturalistisk eller rättare sagdt biblisk grund; 

 men han drog tillika slutsatser af Mosaiska berättelsen, hvil- 

 ka vår tid svårligen godkänner. Han antog nemligen icke 

 blott, att hvarje art nedstammade från ett enda individ 

 (eller två bland växter med skiljda kön), utan ock att hela 

 den ursprungliga vegetationen varit samlad på en ö under 

 seqvatorn (Linné var ifrig anhängare af vattuminsknings- 

 theorien) med så högt berg, att den erbjöd alla kliraater. 

 Emedan alla djur sägas varit i paradiset, men deras näring 

 utgöres af olika växter, måste ock enligt Linné samtliga 

 dessa varit närvarande. Vidare antog Linné, att alla nu- 

 varande arter oförändrade tillvarit alltsedan skapelsen**), 

 hvaremot hvarje Geolog säkerligen protesterar. Vi hafva 

 likväl för längesedan (se Bot. Utfl. I.) uttalat den förmo- 

 dan, att många nuvarande härstamma från de äldre, som 

 genom den i naturen nedlagda perfektibilitet under förän- 



*) Ett af de skönaste bevisen för karaktärers otillförlitlighet er- 

 bjuder den Pclaryoniuni, Professor Wahlberg framvisat i K. Vet. 

 Akademien med en fullkomligt regulier Geranii-blomma i 

 toppen. 



**) »Tot numeramus species quot in principio creatse formse» : Linné. 

 Men på ett annat ställe antager han, att endast en art af hvarje 

 slägte ursprungligen skapades. 

 Fries, Bot. Utfl., 111 8 



