199 



Vid tillämpning af prioritets-lagen på artnamnen för- 

 gäter man ofta just dess vigtigaste grundsatser — t. ex. 

 att ett artnamn ej kan förlora sin prioritet derigenom, att 

 slägtnamnet ombytes, ty antagande af slägten är något kon- 

 ventionelt, men artnamnet är något bestämdt — att en växt 

 måste behålla sitt namn, antingen den framställes som art 

 eller afart, emedan åsigterna derom vexla fram och åter*) 



— att man ej bör byta om namn derföre, att man samman- 

 för flera arter till en enda, utan bibehålla hufvudformens 



— att man aldrig får byta om ett namn för ett längesedan 

 reduceradt homonym, ty då skulle i vissa, mycket stora 

 slägten knappt vara möjligt finna något lämpligt namn, som 

 ej någon gång förut varit gifvet åt en reducerad art**) — 

 att man icke alltid må förlita sig på tryckningsåret på titel- 

 bladet, då ett och annat år skiljer. I äldre tider citerade man 



") Härtill är så mycket mera skäl, som vissa författares afarter 

 äro mer utmärkta än andras arter — och hvarföre skulle då 

 de förras alltid tillbakasättas? Författaren medgifver dock, att 

 i alla ofvananförda fall undantag kunna gifvas. Vill man häri 

 se godtycklighet, erinre man sig, att äfven allmänna lagen har 

 en sund regel: pröfve Domaren. 



*) Det är först i nyaste tider, man påhittat denna genväg för nö- 

 jet att bilda nya namn, t. ex. Hicraciutn rhodopium för n. pe- 

 lr<Bum, Friw. Innan namnvexling vunnit så allmänt insteg, 

 föll väl ingen dylikt in; tvärtom bibehöll man samvetsgrannt 

 namn äfven uppkomna af misstag, t. ex. Rubur, horridus, Hartm. 

 non Weihe, FmUx arunuTialc, Smith, non Hoffm., o. s. v. Här 

 vore åtminstone någon, fast ej tillräcklig, grund för namnför- 

 ändring. 



Fries, Bot. Ulf.., III. 9 



