135 



följt Linnés egen regel, att slägtena skulle bildas efter na- 

 turliga förvandtskapen och icke efter karaktärer; men man 

 har förbisett denna, då man indragit flera gamla slägten, f. 

 ex. Cineraria, Sofbus, Orobus ra. fl., af brist på mer fram- 

 stående skiljemärken. Hufvudsakliga skillnaden emellan 

 Linnéanska och närvarande tidens slägtbestämning ligger i 

 den öfvervägande vigt man lägger på karakteren. Dylika 

 önska vi ock alla, men erfarenheten lärer, »att i naturen 

 finnes ingen absolut karakter» (Koch), hvarpå den redan 

 omnämnda Pelargonium med regelbunden blomma är ett 

 lätt i ögonen fallande exempel. Derjemte torde jag få an- 

 märka, att mindre slägtens söndersplittrande, då de föröf- 

 rigt äro naturliga grupper, är ingen vinst; men deremot i 

 praktiskt hänseende vigtigt, underlättande så väl arternas be- 

 stämmande som minnet, om man kan lyckas fördela oform- 

 ligt stora slägten (t. ex. Agaricus, Sphceria, Senecio, Sola- 

 num). En annan motsats mot Linnéanska slägtbestämnin- 

 gen är, att man för konseqvensens skull yrkar, att samma 

 karakter, som i ett fall skiljer slägten, gör det samma öf- 

 verallt, hvilken grundsats Linné benämnde »det värsta kät- 

 teri», — och Cruciferae å ena sidan, och slägtet Polygonum 

 å andra lemna derpå talande bevis. 



Artbegreppet, såsom grundadt i naturen, har i alla ti- 

 der bland alla samvetsgranna Botanister varit oföränderligt, 

 ehuru efter mer eller mindre noggrann bekantskap med na- 

 turen olika tillämpadt. Endast hos Tournefortska skolan 

 och sedermera hos Necker finna vi en betydligare afvikelse, 



