136 



emedan hos dem sammanfaller artbegreppet med slägtets. 

 Men i alla tider hafva tillika funnits de, som sträfvat till 

 ytterlighet antingen i åtskiljande eller sammanslående. Ta- 

 bernceinontanus var för sin tid i förra hänseendet, hvad Jor- 

 dan är för vår, Anhängarne af den senare riktningen vilja 

 gerna betrakta Linné som sin koryfé, men alldeles oriktigt 

 (om man undantager hans första ungdomsarbeten, hvaröfver 

 vi i föregående uppsats lemnat förklaring); ty för sin tid 

 stod han och i vår tid skulle han stå på samma ståndpunkt 

 som Koch, d. v. s. tillhöra juste milieu eller centern. Un- 

 der olika tidsperioder hyllas den ena riktningen mer än den 

 andra; när endera drifvits till sin ytterlighet, framkallar den 

 sin motsats. Men detta ämne är för vidlyftigt att här af- 

 handla; vi fa hänvisa till det vi i förra bandet härom ytt- 

 rat. Jag kan dock icke underlåta att här uttala min oppo- 

 sition emot den nya Engelska skolan, som förenar t. ex. 

 Utricularia interviedia (Linné antog denna för U. vidgaris) 

 och U. minor samt hundradetals lika skilda till en art*). 



*) Det är företrädesvis i fråga om de inhemska växterna denna 

 behandling följes; i frågan om exotiska synes mig Ben^/iam följa 

 helt andra grundsatser, f ex. bland Siderites-arterna. Mig sy- 

 nes snarare ett noggrannare skiljande af de inhemska arterna, 

 som ligga oss närmast, hafva mera intresse än en del närbe- 

 slägtade exotiska. — Bland oriktigt förenade arter må här äf- 

 ven anföras WahlbcviniUi apclala och a/finis; båda hafva un- 

 der en lång följd af år i härvarande trädgård blommat jemte 

 hvarandra, så olika, att man vid första ögonkastet skulle tro 

 dem tillhöra olika slägten (W. a//inis liknar mer en Silene). 

 W. affinis har alltid styft upprätta blommor, fast och aflångt- 



