138 



gar. Linné var den förste, hos hvilken tanken på möjlig- 

 heten deraf uppstod, ehuru väl numera ingen skulle vilja 

 erkänna de exempel, han deruppå anförde. Också lade han 

 ingen vigt derpa vid arternas framställning, riktigt inse- 

 ende, att hypotheser om arternas ursprung ligga utom den 

 empiriska Botanikens område. Äfven om man skulle anse 

 dem vara af hybridt ursprung, måste man numera betrakta 

 dem som verkliga arter, då de visa sig fertila, alltid kon- 

 stanta, talrikt förekommande, med egendomlig historia och 

 geografisk utbredning. Efter Linné föll denna fråga i för- 

 gätenhet, till dess Kcelreute7- och Gärtner d. y. med verk- 

 liga rön upplyste densamma. Schiede var den förste, som 

 tillämpade densamma på vilda växterna, ehuru till öfver- 

 drift, och sedan har hybriditets-läran, dock nästan endast i 

 Tyskland, fått många anhängare. Att verkliga hybrider 

 gifvas, äfven i fria naturen, vittna Verhasca, Cirsia, Salices ; 

 men alla verkliga hybrider förekomma ytterst sparsamt, obe- 

 stämda i sin bildning och sterila, så vida de ej befruktas 

 af någon af stamföräldrarne, hvarföre de snart återvända 

 till dessa eller utdö. De förtjena derföre, lika litet som an- 

 dra missbildningar och allt tillfälligt, plats i systemet. Hos 

 en del Tyska Botanister har blifvit en vana att öfverallt 

 vädra hybrider; minst en tredjedel af de som sådane an- 

 tagna äro varieteter (t. ex. JPotentilla mincta), en annan tre- 

 djedel verkliga arter. Enda grunden för dessas antagande 

 som hybrider är, att de stå midt emellan tvenne andra; men 

 i hvarje naturlig uppställning af arterna följa dessa i en 



