157 



terna, liksom flera de vigtigaste kulturväxterna, kunna der- 

 före icke i Europa acklimatiseras, minst i Skandinavien. 

 Skandinaviens vegetation utgöres af trenne elementer: 1) 

 det medeleuropeiska låglandets, hvilken utgör massan af de 

 inhemska växterna; 2) flera arter af den sydeuropeiska alp- 

 floran, som i allmänhet är alpinsk, men ofta äfven hos oss 

 uppträder i lägre bergstrakter, t. ex. Thesium alpinumj 

 Helianthemura ölandicum, Pinguicula alpina, Melaynpyriim 

 silvaticurn m. fl., och 3) den arktiska Floran. Denna sist- 

 nämnda är nära nog fullkomligt likartad rundt kring hela 

 klotet, så att samma arter finnas i Finmarken, Sibirien och 

 Norra Amerika, ett förhållande, som märkbart aftager, ju 

 mer man närmar sig eqvatorn, så att i samma mån longi- 

 tudsgraderna växa i bredd, tilltager äfven vegetationens olik- 

 het under samma breddgrad. I arktiska zonen äro nemli- 

 gen arterna vanligen gemensamma rundt kring klotet, i sub- 

 arktiska och kallare tempererade vanligen slägtena, men i 

 de varmare tempererade endast familjerna, och i den heta 

 zonen blifva ofta äfven dessa olika. Då så väl arterna, 

 tillhörande den medeleuropeiska alpfloran, som den arktiska 

 zonens, lätteligen sammanblandas, måste anmärkas, att till 

 den förra räknas de, som tillika förekomma på medlersta 

 Europas fjäll, men icke hafva större utbredning efter lati- 

 tuden; alla de åter, som saknas i medlersta Europa, till- 

 höra arktiska zonen. Det är i synnerhet de sednare, som 

 tilltaga i mängd emot norden, och flertalet af dessa äro icke 

 egentliga fjällväxter, utan tillhöra egentligen nordligaste Sve- 



