177 



men till en högre grad än man kunde förmoda, hvaraf den 

 yppiga gräsväxten och rika sydliga alpvegetationen beror, 

 såsom Cmipamda harbata. Ifven nederbörden företer mot- 

 svarande egenheter; en del af inre höglandet har en obe- 

 tydlig nederbörd, under det Bergen har den största i Eu- 

 ropa; dess form vexlar hastigt mellan snö, regn, gäl (ett 

 tjockt töcken, som ofta insveper fjällplatåerna). Allt detta 

 frambringar den mest egendomliga vegetation; på Dovre 

 finner man samlad hela Skandinaviens fjällflora och äfven 

 flera af den arktiska zonens växter, med undantag endast af 

 dem, som tillhöra Lapplands skogstrakter (Ranunculns lap- 

 ponicus, Saliv versifolia) eller Finmarkens kuster {Gentiana 

 serrata, involucrata, Primula sihirica m. fl.). Mest anmärk- 

 ningsvärda äro de, som först återfinnas i vidt aflägsna län- 

 der, t. ex. — utom Artemisia norvegiea, Blyttia suaveolens — 

 Asplenm7n crenatum i Sibirien, Coleanthus på en enda punkt 

 i Böhmen, Campcmula harhata i Tyrolen o. s. v. Att den 

 vestliga vegetationen är i Norge än mer öfvervägande, än 

 i öfriga delar, är naturligt; samtliga som vestliga ofvan an- 

 märkta (utom Genist£e!) förekomma här i mängd, och som 

 synnerligen karakteristiska tillkomma: Digitalis pitrpurea, 

 Teucrium Scorodoma, Erica cinerea, Conopodium deniidatum 

 och i allmänhet växter, som älska hafsklimat. Af denna 

 anledning äro Braken-arterna (Filices) här både talrika och 

 ymniga; det subtropiska slägtet Hymenophyllum är till och 

 med spridt hit. Denna Norska Florans egendomliga rike- 



Fries, Bot. Utfl., Ill ^2 



