189 

 deras uppräknande. Fruktträden blifva nu vildt växande, äf- 

 vensom Krusbärsbusken, Surtornet (Berberis), flera Björnbärs- 

 arter (Ruhi), Fläder (utdör likväl under stränga vintrar, 

 först inhemsk i Annbokens region) m. fl. Af sädesslagen 

 tillkomma Hvetet och kvita Arterna (Pisum sativum). Vis- 

 serligen har man försökt Hvetets odling norr omDalelfven, 

 men med föga framgång, och om hvita ärterna uppgifves 

 allmänt af landtmän, att de efter få år öfvergå till Grå- 

 ärter*). I ett afseende kan man äfven hit förlägga Rå- 

 gens naturliga gräns, emedan den här först mognar så ti- 

 digt, att den kan lemna utsäde till följande skörd. Först 

 i denna zon kan åkerbruket blifva modernäring. Af öfriga 

 kulturväxter, hvilkas odling i stort sammanfaller med Eken, 

 anmärka vi endast Tohaken, Rödklöfoern och Sparrisen. 

 Den sednare till och med förvildas, men vinner icke den 

 frodighet, som i Bokregionen, der den ock, äfvensom Pal- 

 sternackan, på hafsstränderna otvifvelaktigt är inhemsk. 

 Deremot uppträder här Moroten fullkomligt vild. Endast 

 på sydliga kusten af Finland förekommer Eken sparsamt; 

 i Norge upphör den emellan Christiansand och Holme- 

 strand. 



*) Dessa skulle i så fall vara endast en förändring af den van- 

 liga Pisum. sativum. Härvid måste dock nogare pröfvas, om 

 ej förhällandet är likartadt med Hafrans förmodade öfvergång 

 till Landhafra (Avcva falua). I bergstrakterna af Göta rike, 

 der Ärter icke odlas på åkrar, anses Gråärterna för ett be- 

 svärligt åkerogräs, som ofta nedtynger och uttränger andra sä- 



