260 



till en ytterlighet i arternas söndersplittrande, som annor- 

 städes torde sakna exempel; men å andra sidan hotar en 

 motsatt ytterlighet, ett sammanslående af allt som är någor- 

 lunda likt. Studerar man slägtet i naturen, uppfattar de 

 deruti förekommande typerna, så är bestämningen af de verk- 

 liga arterna och frånskiljandet af de tillfälliga formerna här 

 lika lätt som i hvarje större slägte. Grunden till oredan i 

 arternas bestämning är hufvudsakligeu att söka i de helt 

 artificiella indelningar man följt. Sa indelades de af Linné, 

 som i sin klassiska Fl. Lapponicu först grundlade deras 

 speciella kännedom, efter glatta och ludna, helbräddade och 

 sågade blad: karakterer, som hos samma art oftast äro för- 

 änderliga. Härigenom förleddes Linné att i sina senare 

 skrifter med andra sydliga former förvexla flera i Fl. Lap- 

 ponica väl skilda arter. Wahlenberg framställde en an- 

 nan indelningsgrund efter de skaffade och oskaftade, glatta 

 eller ludna fröhusen, men emellan de förra kan ingen skarp 

 gräns framställas, och glatta och ludna fröhus förekomma 

 hos en mängd arter; alla misstag i hans föröfrigt ypperliga 

 bearbetning härleda sig derifran, t. ex. skiljande af 6'. ]>/)//- 

 liccefoUa, S. m</ricu)is i tvenne. Slägtets fördelning i na- 

 turliga grupper framställdes först af förf., utvidgades seder- 

 mera af Koch och Borrer (hans mänga grupper äro dock 

 snarare naturliga arter) och är nu mera den af alla utländ- 

 ska Botanister antagna. På ett underbart sätt sammanfalla 

 dessa med folkspråkets benämningar, hvilka jag derföre 

 städse bibehållit, och da dylika Svenska ej varit mig be- 



