275 

 vilda stammarne vanligen äro nedliggande), är den otvifvel- 

 aktigt införd i äldsta tider och först bland alla odlade Pil- 

 arter, hvarföre den ock är den allmännast spridda öfver hela 

 landet; men i Skäne (der den nu mera sällan planteras, t. 

 ex. Weberödstrakten) är den i sista seklet undanträngd af 

 de bada föregående ädlare arterna. Onskligt vore, att så 

 aUmänt skedde, ty den är ett fult träd, förgängligt genom 

 sin bräcklighet, hvarföre det illa tilltygas af stormarna, och 

 föga varaktigt. Ofta får man af denna art se hela stammar 

 eller grenarne utdöda; ett förhällande, som ej eger rum med 

 de föregående, äfven sedan stammarne blifvit ihåliga eller 

 å ena sidan af röta förstörda. En förtjenst har den dock: 

 eger den skydd, sä växer den hastigare än någon annan, hvar- 

 före den frodigaste formen deraf (S. Rasseliana Smith!) i 

 England framför alla andra rekommenderas till brännmate- 

 rial, och en Engelsk chemist B i gg in anser dess bark som 

 garfämne ega företräde framför ekbark. Genom sekelslång 

 kultur har den utbildats i olika provinser till fiera afarter, 

 hvilka numera, då de fortplantas genom störar, äro bestän- 

 diga. De utmärktaste bland dessa äro «S. pendula Ser. eller 

 enl. de fleste förf. -S. Russeliana med spensligare slutligen 

 hängande grenar, smalare och jemnt tillspetsade blad (de 

 yngre hvitludna) och mindre fröhus, hvilken förekommer i 

 V. Småland och magrare bergstrakter — samt S. decipiens 

 Hoffm., mera lågväxt, med mera uppräta, glänsande grenar 

 (hvilkas öfverhud lossnar i tunna hinnor) och bredare, min- 

 dre spetsiga blad (de först utslående äro trubbiga). Den 



