295 



piga ställen från Skåne till Lapplands nedersta gräns, min- 

 dre allmänt än följande, med hvilken den ofta förvexlas. 

 Den skiljes lätt af sina gröfre, knutiga grenar, med ludna 

 qvistar och knoppar, stora utdragna hängen och synnerligas! 

 på undre sidan gråludna blad. Någon synnerlig nytta af 

 denna art är icke bekant; hvad Linné och Retzius anföra 

 gäller följande. Som garfännie kan den väl begagnas som 

 föregående, men dess insamling är mindre lönande. Till häc- 

 kar är den oduglig och äfven till band, utom de efter af- 

 huggning uppväxande unga vidjorna. Deremot är den en 

 af de besvärligaste buskar på sidländta marker, som man 

 vill upprödja och odla, genom sina starka rötter och stora 

 tufvor, som rothuggna och på ytan afsvedjade likväl skjuta 

 nya skott. 



23. Bandvidet (S. aurita L.) växer på sidländ mark 

 öfver hela riket; på mera öppna ställen som buske, men i 

 skogar vanligen som ett spensligt träd. Den förekommer 

 under flera förändringar, bland hvilka flera utomlands an- 

 tagits för egna arter*), och de frodiga, sydligare, såsom 



*) Den utmärktaste bland dessa är S. ambigtui Ehrli., hvilken jag, 

 i likhet med de flesta äldre författare, t. ex. Seringe'., Traut- 

 ■oetter, Wahlenhery m. fl., enligt Ehrhartska exemplar och efter 

 äldre beskrifningar, t. ex. Willdevou-s {»folia subtustojuevtosa»), 

 anser vara en mindre, småbladig form af »S'. aurita. Nyare för- 

 fattare öfverföra Ehrharts namn till -S". plicafa, från hvilken vår 

 är bestämdt skild genom sina yngre skrynkliga, glanslösa, un- 

 der ludna blad. Genom dessa bådas sammanblandande med 

 de tre helt olika arter, som hos olika författare benämnas S. 

 iricuhacea. invecklar man sig sjelf i en olöslig oreda. 



