303 



så begränsad, att man kan upptaga den skild frän «S. nigri- 

 cans. Jemf. No v. Mänt. I.) 



30. Myrvidet (S. versifolia Whinb.) växer på myrorna 

 i Lappska skogstrakten, ofta i största mängd, så att den 

 kring Karesuando, Lycksele o. fi. st. är ymnigaste arten i 

 pilsnåren. Den är en lågväxt buske, snarlik f()ljande af- 

 delning, med smala, snedspetsade, mer eller mindre svart- 

 nande blad. Genom fröhusens bildning, det länga utdragna 

 stiftet, de snedspetsade bladen o. s. v. afviker den både från 

 S. Lapponum och S. myrtiUoideti, så att den icke kan vara 

 hybrid af dessa; den närmar sig mest S. nigricans, och de 

 alldeles glatta, starkt svartnande formerna (S. versifolia 

 Myrtoides), hvilka icke hafva ringaste tycke af S. Lappo- 

 nurn, äro svära att skilja från S. nigricans. Andra former 

 äro sä lika S. repens, att endast det länga stiftet skiljer 

 dem*). Om artens användande är intet bekant. 



(/. Dvärgviden. Lågväxta, sällan fotshöga buskar, 

 med släta helbräddade eller smätandade blad, som vanligen 

 svartna under torkning. Stift mycket kort. 



*) Salix n. 364 Liriu. Lapp. kan efter beskrifning och växtställe, 

 så vida man ej vill antaga, att Linné uppgifvit detta falskt, 

 icke hänföras till någon annan art. Den är första källan för 

 Linnés S. fusra, bvarföre vi af förkärlek för Linnéanska nam- 

 nen uti Nov. Mänt. I. antagit detta, emedan de sedermera af 

 Linné till S. jusca förda former ej äro skilda från S. repens. 

 Allt hvad i Ag. Stat. anföres om senare författares ^S". fusca 

 är allmänt bekant och redan af mig framställdt; men denna 

 kritik berör icke bestämmandet af den ursprungliga i Fl. Lapp. 

 Jemf. S. repens. 



