329 

 jag sjelf lyckats göra. I en skogslund antrtäfFades på ned- 

 fallna boklöf början till en Slemsvamp, Diachea elegans, 

 som jag önskade hemföra för att iakttaga dess utveckling, 

 hvarföre jag lade löf bädden, hvaruppå den växte, varsamt 

 i min hatt. Då jag en half timma senare hemkom, fann 

 jag icke blott löfvet, utan ock hattens inre sida öfverdra- 

 gen af ett mycket regelbundet hvitt slemnät. Denna svamp 

 hör till de slägten, som horizontelt utbreda sig till smala 

 strängar, som sedermera utbilda sig till flera från hvaran- 

 dra fullkomligt skilda individer. — I hela växtriket finnes 

 icke något härmed jemförligt. En berömd naturforskare, 

 Prof. Barif, framställde derföre ej längesedan den åsigten, 

 att Slemsvamparne tillhöra Djurriket, hvilket ock af lätt- 

 trogna genast antogs, men redan nu allmänt, äfven af upp- 

 hofsmannen, är öfvergifvet. Ofvergångarne till de öfriga 

 svamparne äro talrika; redan Lycogala står midt emellan 

 dessa och Lycoperdon. Min skarpsynte vän Prof. Orsted i 

 Köpenhamn har visat, att ett från Myxogastres föröfrigt ej 

 skildt slägte, Phelonites, redan i sitt första stadium icke är 

 mucilaginöst. 



Svamparnas frcin, som kallas sporer eller fröstoft, ut- 

 göra endast enkla celluler, hvilka under groendet förlängas 

 till en träd, likartad med det sig sedermera utbildande svamp- 

 lagret. Deras antal är förvånande stort, hos vissa arter 

 uppgående till millioner*), — och noggranna undersöknin- 



*) Man förvånas öfver rom-kornens mängd hos fiskarna; men hvad 

 vill detta säga mot sporernas, f. ex. lios Lycoi>erdon giganteiim, 



