335 

 sipprar en färgad mjölksaft, hos andra åter, utan vidrö- 

 ring, ofärgade vattendroppar, t. ex. flera Hehelomer, Russula 

 foctens m. fl., — att flera svampars kött vid brytning eller 

 skärning undergår en hastig färgskiftning i blått, rödt eller 

 gult. Lukten är hos mänga arter mycket egendomlig, hos 

 en del i högsta grad Ijuf och behaglig, t. ex. Lentinus suavis- 

 simus, hos andra åter vidrigt, aslikt stinkande, såsom alla 

 PhaUodei. De anförda uppfylla så luften med sin doft, att 

 man ofta kan på 20 stegs afständ förnimma deras närvaro, 

 men endast med stor möda uppsöka dem. Luktens vanli- 

 gaste vexlingar äro af nymalet mjöl (dessa äro i allmänhet 

 ätliga), Anis, Neglikor, lök, ammoniak, sprit, ruttet kött eller 

 tisk. Smaken, som hos en del är mild och angenäm, så att 

 svampen kan förtäras rå, är hos andra syrlig, äcklig, skarp 

 och brännande. Arter med sistnämnda smak äro vanligen 

 giftiga, åtminstone icke ätliga; men äfven flera de giftigaste 

 arterna, ss. Flugsvampen, Lömska Rörsoppen, hafva intet 

 varnande hvarken i lukt eller smak. 



Ofver Svamparnas geografiska utbredning får jag hän- 

 visa till en öfver detta ämne af min aflidne son Mag. E. 

 P. Fries särskildt utgifven afhandling, Ups. 1857. Här må 

 endast anmärkas, att svamparnas utbredning, åtminstone 

 hvad slägterna angår, är öfver hela jorden mera likformig 

 än öfriga växters (endast Gasteromyceterna förete i var- 

 mare länder en mängd egendomliga former), så att man för 

 närvarande endast kan antaga tvenne väsendtligen afvikande 

 zoner, neml. den heta och tempererade. I den förra äro de 



