346 



synnerhet genom undre sidans porer, som hvarken kunna 

 skiljas från hvarandra eller hatten. Större delen växer på 

 gamla trädstubbar utan fot; då är hatten fastväxt vid ena 

 sidan. Endast några få arter, växande på jorden, äro köt- 

 tiga och ätliga, men antingen genom sin ymnighet, ss. Får- 

 tickan. Sv. Sv. t. 8 (den är äfven rå smaklig och ätlig), eller 

 storlek, ss. Rutiga T., Sv. Sv. t. 8, Tufviga T., Sv. Sv. t. 

 24 (färsk har den något bitter smak), och Yppiga T., t. 44, 

 af vigt. Ingen af slägtets arter är giftig, men flertalet för sin 

 seghet eller hårdhet icke ätliga. Likväl äro många arter högst 

 egendomliga och anmärkningsvärda. Jättetickan (Pol. gi- 

 gantens), växande i S. Sveriges bokskogar, är den största 

 hittills kända svamp, uppnående 4 — 5 fot i diameter; Fjäl- 

 liga T. (P. squamosus), växande på gamla löfträd, ådrager 

 sig genom sin gula, fotsbreda hatt, med mörkare fjäll, van- 

 ligen uppmärksamhet; äfvenså Svafvelgula T. (P. sulfureus), 

 som är af lös, ostartad substans och i stora klumpar fram- 

 bryter ur gamla Ekstammar. Björktickan (P. betulinus), 

 utmärkt af sin med en puckel på hattens öfra sida fast- 

 växta, korkartade hatt, beklädd med en tunn brun hinna, 

 allmän på vissnade björkgrenar, lemnar de yppersta rak- 

 striglar och torde kunna användas äfven för andra tek- 

 niska ändamål. Vigtigast äro likväl Fnösktickorna (P. fo- 

 mentarius. Sv. Sv. t; 62, P. applanatus m. fl.), som lemna 

 det före tändstickornas upptäckt oumbärliga fnösket, men 

 ännu för kirurgiskt bruk (ss. blodstillande medel) äro af 

 stor vigt. Dessutom förtjenar äfven Sprängt. (P. obliquus) 



