367 

 bildar mera fasta tufvor af tumimmiga, med ett smalt skaft 

 vanligen fastväxta sporer. Afven af detta slägte finnas tal- 

 rika arter på de flesta växtfamiljer; men det är i synnerhet 

 tvenne arter, P. coronata och P. graminis, som äro högst 

 förderfliga för gräsväxter i allmänhet och sädesslagen i syn- 

 nerhet. Den förstnämnda, som i folkspr. benämnes Ag7i- 

 hrand (Kallbrand Gadd Sv. Ijandth. 3, s. 465, Fischerstr. 

 Ekon. Diet. 1, s. 271), emedan den visar sig mest förderf- 

 1ig på Hvetets agnskal, ehm-u den äfven förekommer på bla- 

 den, har förut räknats till Brandrosten; men enligt nyare 

 forskningar är Uredo glamariim endast conidier till den först 

 i senare tider urskilda Pnccinia coronata. Den bildar på 

 bladen smala streck, men på agnarna smärre punkter af 

 ljusgul färg, som sedermera utbreda sig, bildade af något 

 aflånga, rödgula, hälft genomskinliga korn. De utbildade 

 sporidierna (Puccinia) äro enligt Kiihn nästan klubblika, 

 tandade i spetsen, hvarigenom de lätt skiljas från följandes. 

 Det egentliga Påfället flkspr., P. graminis (Rost Fischerstr. 

 och de flesta skriftställare), är vida allmännare och före- 

 kommer på de flesta grässlag, har redan från början en 

 mörkare, brunaktig färg, som slutligen blir svart; dess spo- 

 ridier äro tydligare skaftade och turummiga, i spetsen hela*). 

 Skadan af dessa båda rostarter är ganska stor allt efter de- 

 ras tidigare eller senare uppträdande. Förekomma de i 



*) En utförligare mikroskopisk beskrifning ingår icke i denna öf- 

 versigts plan, helst den svårligen fattas utan afbildningar till 

 jemförelse. 



