374 



rotium) och äckligt söt smak. De äro hos oss aUmännast 

 på Råg, förekomma stundom på Hvete, men tiUika på en 

 mängd vilda gräs. Efter De Candolle ansågos de för en sjelf- 

 ständig art af Sclerotium; jag antog dem för en sjuklig ut- 

 bildning af frökornen. Skälen derför äro deras mjölighet, 

 lik vanliga fröns (alldeles olika alla andra svampars), deras 

 uppträdande i fröns ställe — och framför allt, att jag fun- 

 nit korn, hvaraf nedra delen var frisk, men den öfre för- 

 vandlad till Brandkorn. Dertill kommer såsom synnerligen 

 anmärkningsvärdt, att hos de gräs, hvilkas frön hafva en 

 fåra på inre sidan, finnes denna äfven på Brandkornen, men 

 saknas på de gräs, som hafva trinda frön. Tulasne har se- 

 nast förklarat dem vara mycelium till Cordiceps purpitrea, 

 hvarom se ofvan. 



Mjölökorna minska icke afkastningen, utan, som nam- 

 net säger, snarare öka den; men af alla brand -bildningar äro 

 de tvifvelsutan de skadligaste genom sitt menliga infly- 

 tande på menniskors och djurs helsa; blott i Medicinen äro 

 de i vissa fall använda som ett mycket verksamt medel. 

 Af ett och annat korn märker man väl ingen särdeles olä- 

 genhet, men i mängd förtärda förorsaka de svåra och död- 

 liga sjukdomsfall. Detta är af alla författares sammanstäm- 

 mande vitsord bestyrkt, och Doct. Oller*) har bevisat dem 

 vara verksammaste orsaken till Dragsjukan; vid andra till- 

 fällen grundlägga de rötfebrar. Det är derföre en farlig 



") I sitt svar på Kongl. Vet. Ak. Prisfråga: Om orsaken till Drag- 

 sjukan. Stockh. 1801). 



