387 

 riga vegetationen aftynar. Den motsats, som i Svamparnas 

 bildning och biologiska förhållanden emot de öfriga växter- 

 na genast faller i ögonen, står dermed äfven i nödvändigt 

 sammanhang. Fastän hösten är deras vår, tillkommer dera 

 alla höstvegetationens egenheter och fysiognomi. Så sakna 

 alla den gröna färgen, som tillkommer vårens barn, all fram- 

 skridande metamorfos, hvarigenom de blifva bestämda i sina 

 former. Enligt höstvegetationens natur utvecklar sig det 

 fruktifikativa systemet på det vegetativas bekostnad; ge- 

 nom sin lösa substans fortskynda de till förgängelsen. Då 

 Algerna och vårvegetationen hemta sin näring af oorganiska 

 ämnen, erfordra svamparne, liksom de högre växterna un- 

 der frösättningen, företrädesvis näringsämnen beredda af ett 

 föregående organiskt lif, isynnerhet qväfvehaltiga, emedan 

 qväfvet utgör en öfvervägande beståndsdel hos de köttiga 

 svamparna. De arter, som utbildas pä djurens spillning el- 

 ler i gäsning varande organiska ämnen, äro nämligen de 

 hastigast utbildade, hastigast försvinnande och minst vid 

 årstiderna bundna, f. ex. Coprini (C. fimetarius ser man ofta 

 i brinnande gödselsamlingar i Mars och April). De åter, 

 som växa på bark, hårdnad ved o. s. v., tillväxa mycket 

 långsamt, vara hela året öfver, men fruktificera egentligen 

 om våren. Men utom dessa finnas flera andra arter, hvilka 

 i vårt så omvexlande klimat*), liksom flera bland Fanero- 



*) Årstiderna äro nämligen icke hos oss så bestämda som i den 

 tropiska och varma temperei-ade zonen. En höstlik väderlek 

 kan här inträda under sjelfva högsommaren, då flera (men vis- 



