411 



nadsfull tacksamhet hörsammar Eder kallelse, i det glada 

 medvetandet att i Eder snillrika krets få mycket lära, kan 

 jag ej undgå den frågan: Hvad är väl jag på detta rum? 

 En vild, osmyckad planta, som mången jemte mig torde 

 frukta af misstag hafva blifvit inflyttad i den park, som 

 man hittills varit van att se prydas af Svenska snillets skö- 

 naste blommor. Dock, lyckligtvis, är det ej om mig, utan 

 om min vördade företrädare mig nu åligger tala. Denna 

 min första pligt skulle jag anse för en afundsvärd lycka, 

 om jag egde derför erforderliga, men från mina studier 

 skilda insigter och ett snille jemlikt hans; i saknad af båda 

 skulle jag anse för mitt största misstag, om jag sökte ske- 

 net deraf. Af mig kräfver vördnaden för Geijers minne en- 

 dast en teckning så samvetstrogen som hans sinne, så an- 

 språkslös som hans lefnad, så hjertlig som sorgen vid hans 

 graf. Hans egna mästerverk förblifva hans oförgängligaste 

 äreminne, som icke kan fördunklas af bristerna i mitt före- 

 drag — och af dessa utbeder jag mig öfverseende för Gei- 

 jers skull. 



Lugnt och stilla framflyter i allmänhet vetenskaps-idka- 

 res lif. Omärkligt, som vårens grönska, tillväxer deras ut- 

 bildning; långsamt, som tidens, mogna deras mödors fruk- 

 ter. Ur menniskoandens outransakliga djup framväller den 

 källa, sanningens och vishetens spegel, hvilken oförmärkt 



