412 



växer till en flod, som banar tidsandans strömfåra och fram- 

 åt med sig förer menskligheten. — Men det är ej på ytan, 

 som böljar för dagens vindar, utan på de lugna djupen, som 

 nå tidens botten, som de äkta perlorna alstras och de mäk- 

 tigaste vågor strömma. Så var ock Geijers lif och verk- 

 samhet: en strid bergsström med brusande fall och blom- 

 strande stränder. Yi hafva icke här, som hos hjelten och 

 statsmannen, några yttre stora bragder eller i samtiden mäk- 

 tigt ingripande skiften att teckna, utan lijertats pulsslag, 

 tankens härtåg, snillets segrar inom idéernas eviga verld, 

 af hviiken hela jordlifvet, efter forntida vises uppfattning, 

 endast är en vexlande, förgänglig skugga — och inom hvii- 

 ken allt, som i sinneverlden skall vinna varaktig verklig- 

 het, först måste utkämpas. Vi hafva här att teckna en fi- 

 losof, som, ledd af en högre sol, i tiden icke blott ser för- 

 gängelsens graf, utan tillika mensklighetens pånyttfödelse; 

 en häfdeforskare, som i företeelserne icke blott ser ödets 

 nyck eller lidelsernas spel, utan verldsandens utveckling till 

 stigande frihet; en skald, som, sjelf ett national-epos, för- 

 enar forntid och framtid till deras gemensamma urbild, evig- 

 heten. Den slagruta, som ledde honom i alla hans forsk- 

 ningar, var ett ödmjukt, menniskoälskande hjerta, uppenba- 

 radt i den ädlaste personlighet. Större krafter än mina 

 måste afstå från försöket att fullständigt teckna denna man; 

 jag måste inskränka mig till att uppsöka spåren af den väg, 

 de villkor och medel, genom hvilka Geijer, utan namn och 

 från okänd bygd, sjelf byggde sig en thron i vetenskaper- 



