418 



förbruka, hvad de för dagen lära. Annorlunda Geijers mod 

 till försakelse; ehuru i formelt afseende rikt utrustad (redan 

 1806 hade han erhållit filosofiska graden), ville han icke 

 uppträda som författare, emedan han icke fullt beherrskade 

 något ämne. Blott en enda gång, man kan gerna säga af 

 nödvärn, för att undanrödja ett menligt vitsord om bristan- 

 de stadga hos den lefnadsglade ynglingen, fattade han, blott 

 tjuguårig, pennan, och detta imgdomsförsök blef Äreminnet 

 öfver Riksföreståndaren Sten Sture den äldre*), som af detta 

 samfund belöntes med dess högsta pris. Den hänförande 

 berättelsen i Geijers minnen om detta ungdomsäfventyr (ty 

 endast så kunna vi hos Geijet- benämna hvad för mången 

 annan varit ett hedrande studiernas insegel) är ett allt för 

 vigtigt drag till hans bildningshistoria, att här förbigås. 

 Denna ovanliga framgång och de lysande bekantskaper med 

 veteranerna i snillets tjenst^ Rosenstein, Leopold, Lehnherg 

 med flera, genom hvilka mången yngling skulle förlorat sig 

 sjelf, tvingade Geijer att pröfva sig sjelf och misstro egna 

 framgångar. Under följande sju år afliöU han sig från allt 

 författande**); han drog sig äfven tillbaka från den vittra 

 krets, i hvilken han blifvit införd; men den oförgätlige Nils 

 von Rosenstein, under hela sin lefnad snillets och ungdomens 

 ledstjerna, följde honom oupphörligt med sin faderliga vård. 



*) Svenska Akad. Handl. III, s. 151. 



*) Med undantag af Gradual-dissertationen, De ingetao niedii avi, 

 Pars I, Upsala 1806, och specimen för Docentur: De stilo hi- 

 storico apud Bomanos, Pars I, Ups. 1808, hvilka båda endast 

 hlefvo påbörjade. 



