421 



niskors moraliska uppfostran dragas af inbillningsgåfvan?*), 

 som åter af denna Akademi belöntes med dess högsta pris. 

 Denna uppsats utmcärker sig genom en förvånande idérike- 

 dom, att man vid första påseendet väl ser ett rikt snilles 

 lek, ej anande djupet under det enkla flärdlösa språket. 

 Ehuru redan (sedan 1810) anställd som Docens i allmänna 

 historien, synes Geijer denna tid mindre egnat sig åt histo- 

 riska, än filosofiska och estetiska forskningar. SIxakspeare**) 

 och Göthe, af hvilken sednare Geijer säger sig lärt mest 

 bland alla dödliga, utträngde de äldre. Rousseau och Schil- 

 ler, med hvilka han i ungdomen blifvit förtrogen. Grunden 

 till samtlige desse författares välgörande inverkan på sjä- 

 lens helsa uppgifver Geijer vara den, «att han icke kunde 

 njuta någondera utan motstånd, eller utan att de uppkalla 

 hela spänstigheten af en liflig sjelfverksamhet»; de icke blott 

 draga läsaren till sig, utan drifva honom äfven tillika inom 

 sig sjelf. Och då få allvarligare än Geijer sökt genombryta 

 tingens skal, för att intränga till kärnan och fatta det he- 

 las inre sammanhang, blef filosofiens stadium för honom ett 

 behof. Kant. ^cheUiivj och Fichte egnade han ett flerårigt 

 studium; Locke, CoihllUac och slutligen Heyel rådfrågades 

 äfven. Men Geijers uppfattning af filosofiens föremål var 

 både sjelfständig och djupsinnig, ehuru han vid de frågor, 

 vid hvilka nienskliga förnuftet vanligen svindlar, hellre häm- 



*) Svenska Akad. Handl. V. p. 263. 

 **) Af Shakspeares tragedi: Macbefh utgaf Geijer en öfversättning. 

 Upsala 1813. 



