422 



tade svaret från sitt hjerta, än från dialektikens irrbloss. 

 Ty det för hela menskligheten gemensamma, fruktbärande, 

 försonande var honom kärare än hvarje ofruktbar, blott sön- - 

 drande vishets-lära. Och just derföre kan med skäl betvif- 

 las, att filosofien efter dess vanliga anspråk blifvit hans 

 rätta fält*), ty hans känsla var för varm att trifvas i ab- 

 straktionens kalla rymder; han saknade denna dialektiska 

 skärpa, som ensam banar väg i de öfversinnliga öcknarne. 

 Hans snille var en lågande, till siareförmåga stegrad kän- 

 sla, som omedelbart förnimmer, som slående och bländande 

 frambryter, såsom blixten från en elektrisk himmel. Träf- 

 fade denna ett förberedt, likstämmigt sinne, fattade detta 

 genast andemeningen; men den, som kallt pröfvade bevis- 

 ningens bindandf makt, upptäckte ofta luckor, emedan han 

 icke kunde genomskåda loppet af de fördolda krafter, som 

 i tänkarens inre föregått. Genom hans ej mindre mångsi- 

 diga bildningsgafva än den slipade diamantens skilda facer, 

 bröt sig utomdess det rena ljuset i alla färger; hvarje stråle 

 var väl för sig skön, men för att riktigt fattas måste alla 

 förenas i sin gemensamma brännpunkt - - och denna är hos 

 Geijer Ki'istendomens. Fa författare hafva i fa ord uttalat 

 så många och sa stora sanningar, som Geijer; men fä äro 

 ock genom denna ordkarghet lättare att missförsta och miss- 



*) Till den 1814 lediga Adjunkturen i Filosofien anmälde han sig 

 som sökande och uppfördes äfven på förslaget till densam- 

 ma, efter att hafva utgifvit Dissertationen De Jure natunr, qua 

 ratioiic hacie?ius tractatum fuerit, Pars. I. Äfven ofulländad. 



