426 

 förtjusning och beundran af saratiden och lade första grund- 

 stenen till Geijers ära inom fäderneslandet. Men de voro 

 tillika förstlingen af Geijers mognande mannakraft och ska- 

 pande förmåga, en hägring inom fantasiens synkrets af de 

 taflor, han i framtiden skulle måla. Sä susar ännu en poe- 

 tisk vårfläkt genom hvarje ynglings sinne första gång hans 

 själ glöder för ett sant vetenskapligt mål och han inviger 

 sig till dess tjenst. Men vanligen förblir den stum; för 

 Geijer åter, hvars barndomsbildning var harmoni och sedan 

 utbildats till skön konst, blef det ett tvingande behof att 

 först utsjunga sitt inres syner, innan han öfvergick till tyd- 

 ningen af forntidens runor. Derföre sjöng han, lik hela den 

 fria naturen, endast i lifvets vår; utan lärospån framträdde 

 han som mästare. De äro ej dikter, dessa sånger, utan en 

 stor verklighet, dels hela tidehvarf i mensklig gestalt, dels 

 daguerreotyper i ett finkänsligt, fosterländskt sinne. Samma 

 motsatsernas sammansmältande till ett skönt helt, som Gei- 

 jer beundrar hos Tegnér, återfinna vi äfven här; ty fastän 

 dessa båda omätbara storheter ofta betraktade sig sjelfva 

 såsom hvarandras motsats, voro båda fostrade af samma 

 nordiska natur och sannua himlaborne ande — och närför- 

 vandta grundtoner äterljuda från badas lyror, nordmanna- 

 iifvet i forntid och samtid; men skilde, som vakans slag i 

 den Uppsvenska tallskogen och näktergalens bland bokarne 

 i söderns lund, hvarföre den sednares sång i en yppigare 

 natur klingar högre och skiftrikare. Men i Geijers sånger 

 finnes ej en enda ton, som ej går pä äkta nordisk skala, 



