427 

 och deras allvarliga, nästan tunga gång tillhör deras forn- 

 nordiska pregel. De förklarade vålnaderne af »Manhenis 

 storsinta ätt», af »de?i gamle Svegdev», af den siste »kämpen 

 bland blixtarttes sken» och »Skulden, so7n klagar, 7iäi' de gande 

 Gudar d,rogo hädan» äru ett återsken från minnets äldsta 

 gränser, likt ett norrsken vid vår synkrets' yttersta rand. 

 Och se'n de naturtrogna bilderna af Svenska folkets dagliga 

 strider och oftast obesungna segrar — Vikingens på hafvet. 

 Odalmannens på bergig ås, B ergsj) ämnens i grufvo7-nas natt 

 och Kolargossens i den mörka skogen — skola aldrig utdö 

 i norden; de fortlefva icke blott på ynglingars läppar, de 

 skola genljuda i manliga bröst, sä långt och sä länge som 

 Svensk sång. Men livad man utan möda eger, skattar man 

 vanligen sjelf ringa; så förgät den rike snart sin lyra, då 

 dess återtagande ej blef ett hjertats kraf, såsom dödsoffren 

 åt de ädle ynglingar, som dödt för sitt fosterland*). Men 

 icke var derföre Geijers skaldeåder försinad, fast han icke 

 mer utpreglade sin fantasis skära bilder i ord och rytm; 

 de sammansmälte med hans historiska forskningar till dessa 

 oöfverträffliga natur- och karakters-skildringar, vi öfverallt 

 finna i hans sednare skrifter. Afven den bundna, till ord 

 stelnade formen passade icke mera till dess fria andes snabba 

 flygt; detta förbiskymtande panorama kunde endast troget 



återgifvas i de oändliga tonernes böjligare svall. Redan 

 *) Samlade finnas Geijers poesier uti Skaldestycken af E. G. Geijer, 

 Upsala 1835. Talrika MusikaHska kompositioner, jemte Sång- 

 stycken äro af Geijer dels ensam, dels i förening med A. F. 

 Li7idhlad utgifne. 



