* 435 



les fackla, vid hvars sken mången töckengestalt frän den 

 grå forntiden klarnade. Lifvade af hans anda nedträngde 

 många sjelfve i urkundernas djupa schakter; ännu flere hafva 

 honom att tacka för sin tro pä mensklighetens uppfostran 

 till högre frihet och fullkomlighet. Såsom något i vårt land 

 ovanligt må nämnas, att äfven det skönas närmaste frän- 

 der, såsom den vittra Amalia von Iinhujf och flera med 

 henne i hög själsodling täflaude fruntimmer, tidtals sågos 

 hela terminer sira bänkarne i hans lärosal. Onekligen äro 

 historiska föreläsningar, såsom de fattligaste af alla, de mest 

 tacksamma att hålla; men de äro tillika de för lärarens 

 egen förmåga mest pröfvande; ty icke tillhör en Akade- 

 misk föreläsning att endast ätergifva den oordnade massa 

 af lärdom och enskiltheter, läraren sjelf måste genombryta 

 (i sådant fall blifva de tröttande, tidsödande, afskräckande) ; 

 utan denne måste sä helt och hållet förflytta sig i de för- 

 svunna tiderne, att han rycker ähörarne med sig — och då 

 blifva de väckande, lifvande, stärkande. Denna förmåga 

 egde Geijer; under hans hänförelse af sitt ämne frambröto 

 många nyfödda idéer; glanspunkterna i hans föredrag voro 

 personernas och händelsernas gruppering. Ty, liksom i na- 

 turvetenskaperna, gifves det äfven i historien en forskning 

 i stort, en i smått; ingendera mä förhäfva sig öfver den 

 andra; för det hela äro de lika vigtiga. Geijers kallelse var 

 företrädesvis att se sakerna i stort. Dä Geijer först intog 

 katedern, följde han den i Tyskland dä antagna s. k. kon- 

 struerande metoden; det hela anordnades efter historiens filo- 



